Серія: Філософія, культурологія, соціологія
Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Філософія, культурологія, соціологія Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Fìlosofìâ, kulʹturologìâ, socìologìâ Bulletin of Mariupol State University. Series: Philosophy, Cultures Studies, Sociologi ISSN 2518-1343 (online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05780 Код ЄДРПОУ: 26593428 Префікс DOI: 10.34079
Культурно-мистецький діалог українських театрів на сторінках польської періодики початку ХХІ століття
Подано аналіз статей, повідомлень, рецензій спеціалізованої польської періодики 2000–2010 рр., у яких розміщено інтерв’ю, відгуки, враження та коментарі театрознавців щодо сучасних культурно-мистецьких подій Польщі, у яких взяли участь українські митці. Проведена аналітична робота є частиною підготовчого етапу до оцифрування знайдених матеріалів про українсько-польський культурний діалог та розміщення їх у базі даних Польської академії наук. Отриманий попередній результат ілюструє певну спрямованість кожного з аналізованих видань та є підставою для визначення їхнього тематичного напрямку: ретроспективи; фестивальних подій та творчих зустрічей; біографії персоналій і відкриття нових імен; літературного огляду. Активність українських акторів і театральних колективів у мистецькому житті Польщі є одним з індикаторів роботи як урядової культурної дипломатії, так і особистісних контактів між обома країнами, що визначає сильні та слабкі сторони у міжнародних відносинах.
Авторське право (c) 2022 Серія: Філософія, культурологія, соціологія
The contribution of the “Dukat” Art Foundation in the promotion unofficial Ukrainian art of the late 20th century
Ukrainian unofficial art (nonconformism) of the second half of the 20th century is a vital yet insufficiently systematized part of national artistic culture. Its study and popularization are crucial for filling historical and scholarly gaps in Ukrainian art history. This article examines the Dukat Art Foundation in Kyiv — a leading institution engaged in exhibiting, researching, publishing, and promoting Ukrainian art, especially from the 1950s–1980s. Since independence, Ukraine’s art scene has evolved from Soviet models toward professional and globally integrated practices. Dukat has played a major role in this process, supporting nonconformist artists, developing the art market, and preserving cultural heritage. The Foundation’s work includes exhibitions, scholarly publications, and a digital archive of artists who worked under censorship and political pressure. These initiatives restore continuity in Ukraine’s cultural memory and integrate underground art into the broader national and international context. Acting as both a cultural and a market institution, Dukat influences valuation practices and promotes Ukrainian art abroad. Amid wartime challenges, the Foundation faces threats to collections and archives. Its provenance research, cataloging, and documentation are vital for safeguarding heritage. Dukat also participates in professional debates on authenticity and attribution — notably concerning Fedir Tetyanych’s works — emphasizing the importance of transparency and trust within the art community. The study concludes that Dukat plays a central role in the professionalization and internationalization of Ukraine’s art sector by combining cultural preservation with market development. Its activities strengthen national identity and resilience in times of war. The methodology. The research applies source and archival analysis, along with comparative and cultural approaches, to evaluate Dukat’s role in heritage protection and market formation. The results. The Foundation unites preservation with commercialization, shaping national identity and sustaining Ukraine’s artistic legacy. The scientific novelty. The article presents the first complex analysis of Dukat as an institution that ensures both art market growth and cultural resilience under wartime conditions. The practical significance. The findings may guide cultural policy and institutional strategies for protecting heritage, enhancing provenance research, and balancing preservation with development in Ukraine and beyond.
Авторське право (c) 2025 Серія: Філософія, культурологія, соціологія
Рефлексія «українського авангарду» у сучасних культурно-мистецьких практиках
Метою статті є розкрити рефлексію «українського авангарду» у сучасних культурно-мистецьких практиках ХХІ століття. Методологія. У статті застосовано міждисциплінарний підхід, який дозволив звертатися до таких наук як філософія, театрознавство, мистецтвознавство та загальнонаукові методи, а саме: аналізу (для розкриття основних ідей авангарду), історико-порівняльний (для аналізу відображення авангарду початку ХХ століття у мистецтві ХХІ) та узагальнення. Наукова новизна. Наукова новизна статті полягає у виявленні рефлексії “українського авангарду” представниками сучасного українського мистецтва, розкриваючи, як експерименти з формою та змістом впливають на формування нових засобів репрезентації українського авангарду в артпросторі України та її гуманітарному дискурсі. Висновки. Таким чином, здатність авангарду створювати нові концепції, руйнувати стереотипи та встановлювати творчі канали комунікації, що сприяють міжкультурному діалогу та просуванню культурних цінностей, робить його важливим у культурній дипломатії, рекламі та цифровій сфері. В умовах глобалізації авангард слугує каталізатором дискурсу про культурні та мистецькі практики, збереження національної ідентичності та її семантики, міжкультурних комунікацій, що дозволяє Україні зберігати свою унікальність і водночас бути частиною світового соціокультурного простору. Сучасне переосмислення естетики українського авангарду, репрезентоване у нових форматах візуальної, театральної, рекламної та цифрової культури, не лише актуалізує спадщину модернізму, але й засвідчує його здатність залишатися активним чинником формування культурної ідентичності, художнього мислення та формує сучасний образ України, як держави з потужним креативним потенціалом, відкритої до інновацій і глобального міжкультурного діалогу у XXI столітті.
Художня артикуляція колективної травми через тіло в українському мистецтві 2022–2025 років
У статті розглядаються художні стратегії репрезентації колективної травми через тіло в українському мистецтві 2022–2025 років. Тіло осмислюється як соціокультурний конструкт, що поєднує індивідуальний досвід війни з колективною пам’яттю та етичними вимірами сучасного суспільства. Спираючись на концепції культурної пам’яті, посттравматичних студій і феноменології тіла, проаналізовано трансформацію образу тілесності періоду повномасштабного вторгнення Росії в Україну у порівнянні з радянською воєнною і післявоєнною візуальною традицією. Показано, що образ героїчного, монументального тіла середини ХХ століття поступається місцем вразливому, травмованому, фрагментованому тілу, яке стає медіумом пам’яті та свідчення. Окреслено типи тілесних наративів у сучасному українському мистецтві: меморіальний, травматичний і терапевтичний. На матеріалі виставкових проектів Києва 2025 року простежено формування нової етики репрезентації травми, де тілесність функціонує не як видовищний об’єкт, а як інструмент емпатії та переосмислення спільного досвіду. Зроблено висновок про формування візуальної мови війни, в якій тріада «тіло–травма–пам’ять» стає концептуальною віссю сучасних мистецьких практик.
Гібридна драматургія у п’єсі Людмили Старицької-Черняхівської «Муки українського слова»
Бароковий пафос і трагічна велич боротьби за українське слово надають твору високого, ідеалістичного звучання. Абсурд же, у свою чергу, показує, наскільки безглуздою, приреченою і водночас героїчною є ця боротьба в умовах, коли ворог не має обличчя, а його дії не підлягають логічному поясненню. Ця абсурдність підкреслює ірраціональність історичних подій, які переживала Україна. Виконаний культурологічний аналіз особливостей парадоксальної синтези бароко з мотивами абсурду, як органічної складової української драматургії в умовах кризи російської імперської культури середини 1910-х років Проаналізовано риси, притаманні літературі бароко, інкорпоровані авторкою у текст твору. Звернено увагу на віршовану форму п’єси, що дозволяє вважати її першою українською поемою з елементами абсурду, призначеною для сценічного втілення. Розглянута композиція «Апотеозу», що є прикладом квінтесенції контамінації бароко та абсурду, у якому заголовна авторська ремарка задає весь наступний аудіовізуальний темпоритм фіналу: Зроблено висновок, що твір, анонсований авторкою, як «Трагічний жарт на I дію», насправді, то екзистенційна трагедія, де поєднання барокової символіки та абсурдистського світовідчуття створює потужний образ незламності українського духу перед лицем тотального, безглуздого знищення. Доведено значну предуцесорну значущість п’єси у контексті трансгресії українського театру в напрямку театру абсурду.
Вплив трансформацій українського експозиційно-виставкового простору на формування національно-культурної ідентичності: сучасний стан
Стаття має на меті з’ясувати особливості впливу трансформацій експозиційно-виставкового простору на формування національно-культурної ідентичності в українському суспільстві під час російсько-української війни. Методологія дослідження ґрунтується на системному підході, що використовується для висвітлення особливостей формування експозиційно-виставкового простору України у період з 2014 до 2024 року. Серед основних методів застосовано метод дефінітивного аналізу для аналізу поняття національно-культурної ідентичності, джерелознавчий метод і метод компаративного аналізу для порівняння стану експозиційно-виставкового простору України у зазначений період. Наукова новизна полягає у тому, що поглиблюється розуміння того, що трансформації українського експозиційно-виставкового простору у 2014-2024 рр., спричинені російсько-українською війною, стають важливим чинником формування національно-культурної ідентичності завдяки сприянню національній єдності та ототожненню українців з певною нацією. Висновки. На сучасному етапі можна констатувати те, що трансформації українського експозиційно-виставкового простору у 2014-2024 рр. мають вагомий вплив на формування національно-культурної ідентичності. Консолідацію українців під час російсько-української війни у значній мірі відображено у роботах митців, що, незважаючи на воєнний час, активно представляють свою творчість, де відображено національну культуру українців і наслідки знищення росією культурних цінностей нашої країни. Теми Революції гідності, російської агресії, окупації Криму, подій на Донбасі і повномасштабного вторгнення набули особливої ваги у сфері культури та нині почали широко висвітлюватися на художніх виставках, відвідувачі яких отримали можливість відчути свою приналежність до української нації завдяки ознайомленню з національною культурою і розумінню важливості її збереження під час російсько-української війни.
Семіотичні стратегії як механізм конструювання національної ідентичності в українських медіа-дискурсах
У статті розглянуто семіотичні стратегії, що використовують сучасні масмедіа для формування національної ідентичності, як символічного кордону, що окреслює культурний код та самобутність спільноти. Методологічною основою роботи став міждисциплінарний підхід, який показав, що концептуальною основою семіотичного дослідження можуть бути не тільки праці Ч. Пірса, Ф. де Соссюра чи інших класиків семіології, а й наукові роботи присвяченні формуванню національної ідентичності у діахронній та синхронній перспективі. Особливої ваги в цьому контексті набули ідеї прихильників модерністських теорій націєтворення, які чи не вперше аргументовано показали, що нації та національні ідентичності – це побічний продукт модернізації, який постає у процесі свідомого конструювання культурної єдності спільноти через стандартизацію мови. Її поява, а згодом і використання офіційними та неофіційними масмедійними каналами (друкованими, аудіовізуальними, онлайновими, мультимедійними тощо), дає можливість уніфікувати спілкування, тим самим сформувати підвалини для закріплення в колективній свідомості історичних наративів. Зміст останніх розкриває національна символіка (гімн, герб, кольорова символіка прапора), яка допомагає масмедіа унаочнити історичну тяглість та спадкоємність політичної традиції й тим самим сформувати світоглядний ґрунт для створення пантеону героїв. Публічна розповідь про їхній подвиг розкриває віковічні прагнення народу, доленосні події історії, тим самим надихаючи та спонукаючи суспільство до громадянського служіння чи опору будь-якій несправедливості. На основі їхній фрагментарних історій формуються цінності, норми поведінки та ідеали, з допомогою яких масмедіа формують та спрямовують громадську думку, настрої, протидіють дезінформації та ворожим маніпуляціям, водночас пропонуючи суспільству, чітко заданий образ реальності у формі стратегічного наративу, окремі повідомлення якого можуть набувати рис гранд-наративу, тобто перетворюватися на узагальнений смисловий каркас, що покликаний пояснити минуле, теперішнє і майбутнє спільноти, і відповідно до цього скоригувати національну ідентичність.
Understanding Brückner: Slavs and War from a 21st century perspective
More than a hundred years have passed since the Polish-German Slavist Aleksander Brückner (1856-1939) published his collection of essays under the unremarkable title “Die Slaven und der Weltkrieg” (“Slavs and War”). The luminary of European Slavic studies, a scholar who had always shunned politics and even near-political debates, suddenly turned to the most acute themes of interethnic relations, exacerbated by the First World War. Then the book went unnoticed and got lost in the hundreds of other titles in Aleksander Brückner's extensive bibliography. However, from the perspective of the ongoing Russian-Ukrainian war, Brückner's publicistic essays collected under one cover read like predictions. Even then, the scholar warned his contemporaries about the inability of Russian culture to engage in dialogue, to coexist with other, weaker cultures. In his opinion, Russia's Byzantine-soaked culture was capable only of expansion, subjugation and absorption. Brückner questioned all possible myths of Slavic brotherhood and unity. Brückner's unapologetic and insistent texts cast doubt on the scholar's reputation and turned him into a puppet of Prussian militarism – so the rumour said at the end of the war. The proposed article offers a new interpretation of the texts of the collection “Slavs and War” – as a document of its time, a synthesis of the experience of a Slavist of international renown and a warning to future generations. We will pay attention not only to the analysis of Brückner's texts, but also to the context in which they were written, the reaction they produced in society, and the need for a revised and critical edition of this important monument of social and political thought of the first quarter of the 20th century. Special attention is paid to other works by the scholar devoted to the interpretation of Russian culture, its history and connections with Western cultures.
Філософія культури як складова підготовки культурологів: особливості методологічних підходів
У статті розглядаються методологічні проблеми викладання філософії культури для культурологів. Актуальність обумовлена зростанням важливості підготовки фахівців у сфері організації соціокультурних процесів. Мета роботи – артикуляція певних змістовних й методологічних аспектів філософії культури як складової підготовки фахівців з культурології. Мета досягається за допомогою описового, аналітичного й синтетичного методів. Результати дослідження: окреслені умови комунікативного повороту у викладанні філософії культури (подолання пасивності сприйняття учбового матеріалу, вихід за межі лекційно-семінарської форми, пріоритет методологічної складової над інформативною, співпраця викладача та студентів тощо); показані механізми, через які типологія культури стає основою розвитку навичок й вмінь з дескрипції та пояснення; з’ясовані особливості методологічної організації праці у межах онтології культури, як основи розвитку навичок й вмінь за аналітики та герменевтики текстів; показано, що компаративістика у власній методологічній спрямованості базується на ідеє діалогу культур, являє собою інтегративну частину курсу, яка синкретично поєднує типологічну та онтологічну проблематику культури.
Культурна ідентичність у просторі вимушеної міграції: досвід українських міст у вигнанні
Стаття присвячена дослідженню феномену «ідентичності у вигнанні» серед українських громад, що були змушені покинути свої міста внаслідок окупації з 2014 року та особливо після повномасштабного вторгнення 2022 року. У центрі уваги – трансформація локальної, персональної та національної ідентичності в умовах втрати території, спільноти та культурного середовища. Проаналізовано ключові культурні практики, які підтримують українські переселені громади: меморіальні ініціативи, мистецькі проєкти, створення цифрових архівів та музеїв, освітню й волонтерську діяльність, формування нових символічних просторів пам’яті. Окрема увага приділена досвіду Маріуполя, Мелітополя, Бердянська, Енергодара та Сєвєродонецька як прикладам самоорганізації та збереження міської суб’єктності в екзилі. Показано роль мистецьких практик – зокрема діяльність театру «Conception» та переселеного колективу Маріупольського драматичного театру – як інструментів переосмислення травми та репрезентації досвіду війни. Розглянуто ініціативи з відбудови та міжнародної співпраці, що формують підґрунтя для майбутньої реінтеграції деокупованих територій. Зроблено висновок, що українські громади у вигнанні створюють нові моделі культурної тяглості, солідарності та збереження локальної спадщини, які стають важливим ресурсом для майбутнього відродження міст.
Арт-терапевтичні техніки у контексті візуальної культури: від критичної теорії до цифрової практики
Стаття досліджує необхідність інтеграції критичної теорії візуальності в методологію арт-терапії в умовах домінування візуальних засобів комунікації, відомого як «візуальний поворот». Сучасна філософія візуальних досліджень розглядає суб'єкта не як носія сталих характеристик, а як конструкцію, сформовану соціокультурними та владними механізмами. Теорія зображення стверджує, що культура перейшла від текстової до зображальної моделі світу, що підвищує статус візуалізації внутрішнього досвіду в арт-терапію як первинного способу розуміння буття. Дослідження ставить за мету розглянути дві фундаментальні проблеми: критичну інтерпретацію образу та методологічний зсув. Перша проблема полягає у необхідності розрізнення автентичних, внутрішньо мотивованих образів від культурних кліше та ідеологічних кодів, засвоєних із масової візуальної культури, оскільки візуальні метафори можуть відображати ідеологічні змісти. Надмірна візуальна насиченість створює ризик «метафоричного засмічення» ‒ використання клінічно порожніх «готових образів». Для ефективної інтерпретації арт-терапевт повинен володіти «візуальною грамотністю» та використовувати моделі, що дозволяють аналізувати зовнішні культурні коди. Друга проблема стосується методологічного зсуву від аналогової матеріальності (ізотерапія, пісочна терапія), яка забезпечує заземлення, до цифрової, ефемерної репрезентації. Інтеграція цифрового мистецтва та соціальної медіатерапії надає унікальні можливості для безпечного експериментування з самовираженням, дозволяючи клієнту контролювати та змінювати візуалізацію травматичного досвіду. Соціальна медіатерапія цілеспрямовано працює з мережевою ідентичністю клієнта як сконструйованого суб'єкта. Інтеграція критичних візуальних студій вимагає розробки нових клінічних протоколів, які поєднують культурологічний аналіз із клінічною рамкою. Також необхідно розробити етичні керівництва для соціальної медіатерапії, щоб використання механізмів соціальної валідації («лайків») не підривало розвиток внутрішньої самооцінки клієнта.
Твінінг-партнерство як інструмент академічної солідарності та міжкультурного діалогу: досвід співпраці Маріупольського державного університету та університету Халла
Стаття присвячена аналізу досвіду міжнародного твінінг-партнерства між Маріупольським державним університетом (Україна) та Університетом Халла (Велика Британія), реалізованого у червні 2025 року. Дослідження фокусується на ролі академічного партнерства як механізму підтримки переміщених університетів, збереження культурної ідентичності та створення платформи для міжкультурного діалогу. Основним результатом проєкту стала подкаст-серія «Людство та війна», що охопила теми української культурної спадщини, досвіду вимушеного переміщення, компаративного фольклористичного аналізу та ролі громадянських університетів у підтримці діаспорних спільнот. Методологія дослідження ґрунтується на принципах діалогічності, мультидисциплінарності та інклюзивності. Результати проєкту демонструють продуктивність моделі «перевернутого університету» та важливість травмо-інформованих підходів в освіті. Стаття аргументує, що твінінг-партнерство виходить за межі формальної академічної співпраці, перетворюючись на інструмент культурної дипломатії та збереження колективної пам'яті в умовах глобальних криз.
Український театр у польському соціокультурному просторі першої чверті ХХІ століття як складова транскультурного діалогу
У статті український театр розглядається у польському соціокультурному просторі першої чверті ХХІ століття як складова транскультурного діалогу, інструмент формування національно-культурної ідентичності в умовах війни в Україні та пов’язаної з нею вимушеної міграції. Визначається його роль у формуванні перформативних практик солідарності, інституційної інтеграції та деколонізації культурних наративів. Мету наукової розвідки становить осмислення репрезентації українського театру в Польщі як транскультурного феномена досліджуваного періоду. Окрему увагу приділено аналізу форматів репрезентації (гостьові покази, копродукція, освітні проєкти) та тематичних ліній (війна, біженство, історична пам’ять тощо) українського театру в Польщі в її географічних центрах (Вроцлав, Варшава, Бидгощ). Систематизовано та проаналізовано емпіричні дані щодо українського театру у Польщі як комплексного феномену, що поєднує гуманітарну реакцію на війну, інструменти культурної дипломатії та механізми інституційної інтеграції. Показано, що український театр у Польщі функціонує як активний агент транскультурних театральних практик, що трансформує польське театральне поле і сприяє переосмисленню образу України в європейському культурному просторі. Засвідчено, що український театр у Польщі відіграє значну роль у формуванні транскордонної солідарності, оновленні культурної пам’яті, інтеграції українських митців у європейські мережі театрів міграції (Theatre of Migration). Такі ініціативи розширюють межі пізнаваності і розуміння української культури, впливають на репертуарні стратегії, політику пам’яті, сприяють взаєморозумінню та соціальній інтеграції, створюють простір для українсько-польського культурного діалогу, подолання стереотипів, формування спільних цінностей і досягнення нових моделей соціальної взаємодії та культурної дипломатії.
соціокультурний простір першої чверті ХХІ століття
socio-cultural space of the first quarter of the 21st century
Історико-культурологічний дискурс у монографії «Дубно та його округа в Х–ХV століттях. Дослідження історичної топографії мікрорегіону»
Автори статті аналізують напрямок вивчення української історії і культури в контексті їх впливу на розвиток мікрокультурних факторів, зокрема – регіональних як важливої складової вивчення процесу становлення і розвитку цивілізацій і суспільних явищ на українських теренах, викладених у монографії завідувача відділу історії Державного історико-культурного заповідника міста Дубна на Рівненщині, кандидата історичних наук Юрія Леонідовича Пшеничного «Дубно та його округа в Х–ХV століттях. Дослідження з історичної топографії мікрорегіону». У монографії сформульовано загальні підсумки проведеного комплексного дослідження питання, які є всебічно обґрунтованими. Виділені автором на основі детального опрацювання археологічних та писемних джерел шість періодів у розвитку міста не викликають заперечень і питань. Сприяють сприйняттю і розумінню основного тексту роботи додані ілюстрації – рисунки з планами археологічних памʼяток, розкопів, виявлених будівель, речових знахідок з Дубна та інших поселень регіону, варіанти реконструкції давньоруських поселень на території Дубна та Листвинського городища. Цінну інформацію містять таблиці з переліками досліджених на території Дубна поселень, ділянок з культурним шаром та обʼєктів, поселень басейну середньої течії Ікви. Монографія ліквідує одну із суттєвих прогалин у вітчизняній історіографії. У ній здійснено якісне дослідження процесів просторово-планувальної організації Дубна, у якому проаналізовано територіально-просторовий розвиток міста, його соціально-топографічну структуру, визначено основні періоди розвитку, дано типологічну та хронологічну характеристику монументальних будівель, житлових і господарських споруд, зʼясовано соціальну топографію та сакральну культуру поселень округи та їх роль у розвитку міста. У практичній площині висновки і положення монографії можуть бути використані при підготовці узагальнюючих праць з археології, історії та культури України доби середньовіччя, лекційних курсів та підручників для вищих навчальних закладів, науково-популярних праць, побудові експозицій музеїв
Маніпуляція суспільною свідомістю в комунікаційних практиках цифрової культури
У статті аналізуються механізми маніпуляції суспільною свідомістю в умовах цифровізації культури та стрімкого розвитку медіасередовища. Розглядаються процеси формування штучної реальності через медіакультурні практики, у яких реклама та комунікаційні технології виступають не лише інструментами впливу, а й вагомими елементами сучасної культури споживання. Цифрова культура, що інтегрує рекламу, візуальні образи, акустичні сигнали та цифрові інтерфейси, перетворюється не лише на комунікативне середовище, а й на простір формування нової соціальної реальності. У цьому контексті маніпуляція постає як складна система культурних і технологічних стратегій, які спрямовані на конструювання моделей поведінки та ціннісних орієнтирів. Показано, що маніпуляція здійснюється за допомогою культурних кодів, символічних репрезентацій і соціокультурних технологій, які переважно впливають на підсвідомий рівень сприйняття. Особливу увагу приділено аналізу аффордансів, візуальних і сенсорних маркерів, що діють на підсвідомі механізми сприйняття, викликаючи у споживачів асоціативні реакції та створюючи ілюзію вибору. У роботі також досліджено когнітивні та емоційні вразливості, які експлуатуються в медіасередовищі через візуальні, акустичні, кольорові, нюхові та цінові маркери, що формують стійкі асоціації та моделі поведінки. У цьому контексті медіа постають не просто каналами передавання інформації, а середовищем, що продукує нові типи ідентичності та поведінкові моделі. З культурологічної перспективи подібні практики осмислюються як частина дискурсивного поля, на якому формуються нові типи ідентичностей і ціннісних орієнтацій. Результати дослідження роблять внесок у культурологічне осмислення медіапрактик, систематизуючи підходи до розуміння маніпуляції як феномена сучасного інформаційно-комунікативного простору. Наголошено, що маніпуляція в цифровій культурі не зводиться до пропаганди чи реклами, а охоплює всю сферу взаємодії людини з цифровими медіа, включаючи щоденне споживання контенту, інтерфейсів і візуальних стимулів. Виявлено, що критичне осмислення цих процесів необхідне не лише для наукової рефлексії, а й для підвищення рівня медіакультурної грамотності, що дозволяє протистояти маніпулятивним стратегіям.
Культурологія в Україні: професія Non Grata
Проаналізовано сукупність інституційних, ідеологічних та освітніх чинників, що спричиняють проблему невизнання культурології як професії в Україні. Окреслено особливості соціальної ідентифікації культуролога у порівнянні із суміжними гуманітарними та соціальними спеціальностями. Показано, що її методологічна багатовекторність, номінальні «міграції» між різними галузями знань, відсутність артикульованого професійного запиту на рину праці, слабкість фахової спільноти, яка не сформувала чіткого суспільного образу професії – є ознаками її вразливість у боротьбі за ексклюзивну юрисдикцію у сфері гуманітарних знань. Зазначено, що невідповідність між декларованими компетентностями та реальними сферами застосування знань спричиняє транзитивний характер професійної реалізації культурології. Доведено, що практики функціональної мімікрії ускладнюють професійну легітимацію спеціальності та конвертацію академічного капіталу дипломованого фахівця в його соціальний й економічний капітал. Обґрунтовано, що незавершеність професіоналізації культурології, що виявляється у її функціональній «невидимості», актуалізує потребу у критичному переосмисленні культури та модернізації стратегії її професійного забезпечення.
Сучасна українська поезія як інструмент культурологічної рефлексії
Метою статті є визначення та аналіз культурних рефлексій в поезії сучасних українських поетів (кінець ХХ – перша чверть ХХІ ст.), зокрема за допомогою виділення культурних маркерів, наявних в їхніх творах. Методологія роботи. Нами були використані культур-герменевтичний, інтертекстуальний та семіотичний підходи, а також такі конкретні методи як історичний та компаративний аналіз. Наукова новизна дослідження полягає в подальшій концептуалізації понять «культурна рефлексія» та «естетична воля» поета та дослідженні тем та механізмів рефлексії в сучасній українській поезії, зокрема за допомогою культурних кодів. Висновки. Доведено, що сучасна українська поезія відіграє значну роль як інструмент культурологічного аналізу й осмислення політичних, соціальних та культурних подій, історичної спадщини та майбутніх перспектив. Аналіз її тематичних маркерів виявляє, що серед найактуальніших питань постають постколоніальне переосмислення та робота з історичними травмами, а також переконструювання опозиції «село – місто», яке розглядається у контексті переходу від традиційного способу існування до модерного, з його позитивами та водночас викликами. Найголовнішою травмою українського життя, вже не історичною, а актуальною, є війна, яка осмислюється поетами, деякі з яких мають власний досвід служби в ЗСУ. Друга група маркерів пов’язана із загальнолюдськими архетипами та елементами національної міфопоетики. Для поетів Чернігівщини, окрім спільних для багатьох українських авторів тем, характерним є звернення до локальної культурної ідентичності, а також до осмислення ролі людини в контексті культурного й історичного середовища. У цілому, сучасна українська поезія є важливим чинником у пізнанні історико-культурного життя нації та формує основу для створення візії її майбутнього розвитку. Оскільки сучасна українська поезія переживає час бурхливого розвитку, вона потребує постійного вивчення та теоретичного осягнення, що відкриває перспективи для подальших досліджень.
Публічна бібліотека як громадський простір, центр підтримки, навчання, соціальної адаптації (публічна бібліотека Луцької міської територіальної громади)
Автори статті розглядають і характеризують втілення в життєву практику грантового проєкту «Бібліотека для всіх», шляхом відкриття інклюзивного громадського простору у м. Луцьку на базі Публічної бібліотеки Луцької міської територіальної громади. Адже, сучасний інклюзивний громадський простір – це фізичне та соціальне середовище, що забезпечує доступність та комфорт для людей, незалежно від їхніх потреб та можливостей, включаючи осіб з інвалідністю та маломобільних груп населення. Його значення полягає у сприянні соціальній згуртованості, створенні можливостей для особистісного, соціального розвитку та адаптації, а також у формуванні безбар'єрного та толерантного суспільства. Завдяки процесу організації простору, відбувається вивчення різноманітних поглядів та ідей, що призводить до більш креативних та інноваційних форм бібліотечної діяльності, зокрема у бібліотечних закладах. Відкриття інклюзивного громадського простору на базі бібліотеки територіальної громади, стало важливою подією у запровадженні політики інклюзивності на Волині, яка наголошує на усуненні бар’єрів у соціумі, соціальній адаптації, забезпечення рівних можливостей для громадян, незалежно від фізичних або соціальних особливостей.
The art in Central Europe between Latin and Byzantine traditions
The art in the countries of Central Europe, related to both the Latin and Byzantine traditions, belongs to a culturally diverse set, which is an interesting area of comparative research. In the 1960s, art historians sought new solutions to the study of European art. Changes in the borders of virtually all countries in the region caused great difficulties in the way of practising the humanities, including the history of art. Communist propaganda, censorship, and control of scientific life resulted in many scholars meeting the requirements of the authorities. At that time, the so-called nativeness was promoted and many art historians took up the inventory of monuments. The article presents profiles of art historians whose works are important for our considerations: Jan Białostocki, Layos Vayer, Răzvan Theodoreşcu, Janina Kłosińska. I mention important initiatives in the region, such as Niedzica Seminars, 1980-1991, organised by Polish, Czech, Slovak, and Hungarian art historians. But there was no presentation of the Eastern Christian monuments. Most art historians considered eastern Christian art in Central Europe to be provincial and classified it as ethnographic. Ukrainians, Belarusians, and Lithuanians did not have a chance to meet with the outside world. Dominated by centralised institutions in Moscow and Leningrad, they did not go beyond their own circle. However, they prepared the foundation for future research conducting inventory works and protecting monuments in museums. Vira Svientsitska, Pavel Zholtovsky, and Borys Voznitsky protected the monuments as much as they could save. After 1989 the countries of the former 'Eastern Bloc' regained their independence, and there was an era of free scientific research, without censorship and borders. The art of the Christian East has entered scholarly circulation, but still insufficiently. This article highlights some examples of this disparity.
Журнал «Сучасність» у культурному ландшафті України
У статті розглянуто основні історичні віхи виникнення та функціонування знакового українського видання – журналу «Сучасність», його ролі в культурному житті як української діаспори, так і матірної України. Авторки дослідження вважають, що саме подібні видання значною мірою створюють духовну ауру нації, ту ментальну оболонку народу, яка оприявнює його неповторне обличчя на загальному тлі світової цивілізації. Цілісну картину вільної української культури, її гуманітарну ауру, збережену закордонним українством, і покликаний був формувати та відображати часопис «Сучасність». Саме він 30 років існування поза територіальними межами своєї Батьківщини, представляв світові українську культуру не існуючої самостійно української нації і держави. Цю ж місію журнал «Сучасність» продовжував виконувати і після повернення в Україну часів новітньої незалежності. Окрім того, він став інтелектуальним осередком подолання постколоніального синдрому українським суспільством перехідного періоду. Діаспорні українські автори-інтелектуали «Сучасності» вже у далеких 70-х рр. звертались до проблем європейськості української культури. Ці питання «на повен зріст» постали перед вітчизняною культурологією лише у постколоніальний період новітньої незалежності України. У статті робиться висновок, що традиції, закладені журналом «Сучасність», підняли часопис на рівень найкращих науково-популярних видань України і, вочевидь, назавжди вписали його в історію української культури. І не лише науково-популярних, а і літературно-мистецьких, оскільки у часопису вперше опубліковані численні твори, що вже стали класичними, як і низка власне наукових текстів. «Сучасність» стала однією з інтелектуальних «перлин» української культури діаспори та матірної України, засобом їхнього об’єднання в органічну цілісність.
Міжкультурні моделі щастя: компаративний аналіз
У статті здійснено міжкультурний компаративний аналіз моделей щастя як складного соціокультурного, аксіологічного та комунікаційного конструкту. Концепт щастя розглядається в оптиці феліцитарної парадигми як динамічний континуум смислів, що формується під впливом культурних традицій, релігійних матриць, історичної пам’яті, соціальних реляцій та медіадискурсивних практик. На основі міждисциплінарного синтезу культурологічного, аксіологічного, антропологічного та комунікаційного підходів проаналізовано європейські, східноазійські, африканські, латиноамериканські та релігійні моделі щастя, окреслено їхні ціннісні домінанти та онтологічні інтенції. Особливу увагу приділено українській моделі щастя як унікальному кейсу ХХІ століття, сформованому в умовах російсько-української війни. Обґрунтовано, що сучасне українське щастя постає не як гедоністичний стан, а як форма воєнної евдемонії – аксіологічний конструкт стійкості, гідності, життя, свободи та колективної солідарності. Показано, що феліцитарний дискурс в українському суспільстві набуває публічного, комунікативно акцентованого характеру та виконує функцію культурної відповіді на травму. Запропоновано авторську феліцитарну компаративну матрицю, яка дозволяє системно зіставити різні культурні моделі щастя та визначити їхні універсальні й унікальні характеристики. Результати дослідження можуть бути використані в культурологічних, комунікаційних, соціально-філософських студіях, а також у подальших дослідженнях трансформації ціннісних систем у кризових суспільствах.
Інституційні й організаційні моделі підтримки святково-обрядової традиції Полісся в історичній динаміці України
Стаття присвячена дослідженню еволюції інституційних та організаційних моделей підтримки святково-обрядової традиції Полісся в історичній динаміці України. Виявлено розвиток механізмів збереження поліської обрядовості. Розглянуто первинну модель підтримки через громаду та церковні парафії, що забезпечували автентичність обрядових практик через міжпоколінну передачу та релігійну легітимацію народних звичаїв. Досліджено етнографічний період, коли наукове документування та фольклористичні експедиції стали формою опосередкованої підтримки через введення традицій до наукового обігу. Проаналізовано суперечливу модель радянського періоду, що поєднувала ідеологічні обмеження з державним патронажем фольклорних практик крізь призму мережі установ культури та професіональних колективів. Визначено роль академічного сектору у систематичному документуванні традицій та створенні наукової бази для охорони спадщини. Встановлено, що період державної незалежності характеризується формуванням багаторівневої системи інституційної підтримки через міжнародні конвенції, національні переліки, проектне фінансування культурних фондів, цифровізацію та інтеграцію у культурний туризм. Доведено, що сучасна модель поєднує державну підтримку, міжінституційну координацію та економічні стимули для громад, що створює комплексну систему збереження живої традиції відповідно до міжнародних стандартів охорони нематеріальної культурної спадщини.
Розглядається проблема співвідношення природного і культурного факторів у формуванні людини. Природа виробляє культуру, яка змінює природу. Культура постає як продовження природних можливостей людини. Людина формується культурою і сама є свого роду культурним артефактом. Культурне середовище формує мислення, ідеали і світогляд людини, визначає її ідентичність та є основою для розвитку особистості. Але культура як надприродний спосіб діяльності не виключає її єдності з природою та не знімає необхідності врахування природних факторів у формуванні людини.
Модель «культурної дипломатії» Франції часів Людовіка ХІV
У статті розглядається початкова модель «культурної дипломатії» Франції ХVII століття. На основі сучасних наукових джерел, висвітлено витоки багатовікових традицій та перших кроків інституалізації на шляху обміну культурними цінностями та практиками для налагодження міжнародних відносин. Окреслено вплив політики часів правління Людовіка ХІV (1643-1715) на культуру європейської спільноти. Зроблено висновок, що державна політика Людовіка ХІV вперше використала культуру і мистецтво як об’єкт і засіб для досягнення цілей зовнішньої політики держави, сприяла створенню привабливого іміджу, популяризації мови як засобу міжнародного спілкування та надміцної броні, моди й культури як сили, що відкриває кордони без бою, сформувала форму етикету, що є невід’ємною частиною європейської культури. Історичний досвід моделі «культурної дипломатії» Франції досліджуваного періоду, полягає у ефективному розв’язанні складних завдань на шляху збереження та зміцнення впливового, провідного характеру на міжнародній арені не лише як могутньої держави, а як осередка науки та мистецтва, що позитивно позначилось на політичної діяльності Франції.
початкова модель «культурної дипломатії» Франції
the first model of «cultural diplomacy» of France
Біобібліографічні покажчики як відображення наукового доробку Г. В. Бондаренка
Стаття присвячена дослідженню ролі біобібліографічних покажчиків як особливої форми відображення наукового доробку та культурної спадщини, зокрема на прикладі постаті відомого українського краєзнавця, історика й педагога Геннадія Васильовича Бондаренка. У центрі уваги – аналіз та характеристика двох біобібліографічних покажчиків ученого, виданих у 2011 та 2021 рр., які репрезентують різні етапи його наукової, освітньої й громадської діяльності. У роботі наголошено, що біобібліографічні джерела виконують подвійну функцію: вони не лише систематизують і фіксують бібліографічні дані про творчий доробок дослідника, але й створюють цілісне уявлення про його наукову еволюцію, напрями дослідницьких інтересів, педагогічну і громадську активність. Автори статті акцентують увагу на змістовому наповненні та структурних особливостях покажчиків: хронологічному принципі укладання, тематичному розподілі матеріалу, наявності передмови та довідково-пошукового апарату (іменного й алфавітного покажчиків), фотолітопису та біографічних нарисів. Особлива увага звертається на той факт, що сам Г. В. Бондаренко особисто долучався до підготовки покажчиків, що значно підвищує їх документальну цінність і достовірність. Проведене дослідження засвідчує поступову еволюцію підходів до укладання біобібліографічних покажчиків упродовж останніх десятиліть. Якщо видання 2011 р. подає базовий комплекс біографічних і бібліографічних матеріалів, то покажчик 2021 р. значно розширений і включає понад 600 позицій наукових публікацій, відображає нові напрями дослідницької роботи, містить авторські поезії та додаткові архівні документи. Така структура не лише інформує про здобутки науковця, а й створює передумови для подальшого вивчення інтелектуальної спадщини, розвитку краєзнавчих та історичних досліджень у регіоні. Значущість персональних біобібліографічних покажчиків полягає у формуванні єдиного інформаційного простору, що дає змогу науковцям, викладачам, студентам та широкій громадськості здійснювати цілісне осмислення життєвого й наукового шляху особистості. Вони стають не лише інструментом наукової комунікації, а й важливим елементом національної культурної пам’яті, сприяють популяризації видатних діячів, утвердженню їхнього внеску в науку, освіту й суспільне життя. Таким чином, біобібліографічні покажчики Г. В. Бондаренка є цінним джерелом інформації для істориків, бібліографів, краєзнавців, освітян і всіх, хто цікавиться розвитком гуманітарних знань в Україні. Вони демонструють не лише науково-педагогічну спадщину вченого, а й широкий спектр сучасних підходів до укладання бібліографічних ресурсів, що поєднують документальність із аналітичністю та розкривають особистість дослідника в усій її багатогранності.
Фольклорні і джазові практики у сучасному культурологічному дискурсі
У статті розглядаються проблеми взаємодії джазу, фольклору та сучасних музичних практик у культурологічному дискурсі. Аналізуються витоки джазу в афроамериканському музичному фольклорі, а також особливості його адаптації у світовій та українській культурі. Особлива увага приділяється ролі фольклорних елементів як джерела інновацій у джазових імпровізаційних формах, їх трансформації в умовах глобалізації та постмодерного художнього мислення. Виявляються культурологічні проблеми збереження автентичності народної традиції у процесі її інтеграції в сучасні музичні практики. Простежується досвід українських музикантів, які поєднують національний фольклор із джазовими стилями, формуючи нові моделі культурної комунікації. У статті окреслено значення фольклорно-джазового синтезу для формування культурної ідентичності та розширення меж музичної культури. Робиться висновок, що діалог джазу і фольклору сприяє збереженню культурної пам’яті та водночас відкриває перспективи для подальших інновацій у мистецькому просторі ХХ–ХХІ століть.
Інтерв’ю: Роман Туркало з Леонідом Комським і Михайлом Кулівником про феномен нонконформізму в українському живописі
До вашої уваги пропонується розмова аспіранта кафедри культурології Маріупольського державного університету Романа Туркала з провідними українськими експертами артринку та кураторами Леонідом Комським і Михайлом Кулівником. В інтерв’ю відкриваються обрії українського нонконформізму в живописі другої половини XX століття. Зазначимо, що живопис, як основа тогочасного образотворчого мистецтва, а сьогодні – ядро візуальної культури, перетворився на одну з ключових точок національного спротиву у другій половині XX ст. Це сталося тоді, коли революційні й авангардистські течії, визвольні змагання першої половини XX ст. не призвели до утвердження незалежної української держави. Нонконформізм в українському живописі є відповіддю на підрадянську культурну політику, що з 1930-х років системно нав’язувала мистецькому середовищу офіційно санкціонований стиль самовираження, так званий «соціалістичний реалізм». У цих обставинах живопис відіграв роль альтернативного каналу національної пам’яті та ідентичності. У розмові порушено низку тем: еволюції поняття «нонконформізм» на тлі радянської художньої політики, з’ясовуючи його відмінність від андеграунду та соцреалістичної опозиції; регіональних угруповань, як-от, київський Клуб творчої молоді, львівське коло Карла Звіринського й Ігоря Аксініна, одеський та харківський осередки, закарпатські митці), їхні стратегії виживання й внутрішньої еміграції; ролі неофіційних виставкових практик, приватних майстерень у підтримці свободи творчого самовираження; впливу «залізної завіси» на формування альтернативних каналів циркуляції мистецьких ідей; сучасних інституційних ініціатив, музейних й аукціонних, що скеровані на популяризацію доробку художників‑нонконформістів. Окрема увага приділена питанням академічного дослідження авангарду, неофіційного та нонконформістського мистецтва в Україні. На нашу думку, вони становлять три модуси національного спротиву у культурно-мистецькому житті України саме у ті часи, коли радянська влада та Країна Рад справляли враження надісторичних сутностей, що мали б тривати вічно. Особливо цінною є згадка про фундаментальну монографію Лесі Смирної «Століття нонконформізму», а також визначення нагальної потреби розмежувати нонконформістські та офіційні практики в мистецькому житті для розуміння багатогранної історичної перспективи національно-культурного простору. Інтерв’ю супроводжується ілюстративними матеріалами, що висвітлюють діяльність арт-фундації «Дукат», а також покажчиком згаданих імен і назв. Розмова не лише фіксує первинні усні свідчення, а й створює підґрунтя для подальших культурологічних і компаративних студій у ширшому постсоціалістичному контексті.
Народно-філософська природа дихотомії «комічне/трагічне» в оповіданнях про козаків О. Стороженка
Культура сміху в традиції кожного народу, в тому числі українського, характеризується своїми особливостями. Маючи фольклорне коріння, з часом усі види комічного трансформувалися у літературну творчість. Особливо близькі такі рецептивні зв’язки з народною словесністю в літературі доби романтизму. У цій статті вперше проаналізовано взаємодію категорій комічного і трагічного в окремих оповіданнях про козаків О. Стороженка. Дослідження має цікаву перспективу щодо інших творів письменника, а також у напрямку порівняльних студій із творами інших письменників зазначеного періоду.
Прометейя та епіметейя як настанови культури: релігійно-міфологічний та ономато-семантичний зріз
У статті розглядаються прометейя та епіметейя як культуроутворювальні настанови, які визначають собою певні горизонти існування людства. Актуальність обумовлена фундаментальною роллю бінарних структур у культурі, серед яких окреме місце займають прометейя та епіметейя. Метою є розкриття релігійно-міфологічних та ономато-семантичних граней позначених установок. Мета досягається через використання можливостей дескриптивного, герменевтичного, структуралістського, трансцендентального методів. Результати дослідження: артикульовані ключові релігійно-міфологічні аспекти прометейї та епіметейї: конфлікт, забуття, дуальність, порушення правил; з’ясовані три ономато-семантичні аспекти прометейї та епіметейї: інтенційнональний – спрямованість у прийдешнє та минуле, екзистенційний – турбота, дбайливість та конкретний досвід з отриманими перевагами та помилками, аксіологічний – повага, шанування та рефлексія, самоусвідомлення. З’ясовано, що прометейя та епіметейя проявляє себе на індивідуальному рівні у вигляді протенціальних та ретенціальних структур свідомості, на рівні інтелектуальних спільнот – в утворенні нового знання та закріпленні досягнутих результатів, на рівні соціумів – у футуристичній та реверсивній історіософській спрямованості.
Теоретико-методологічні основи концептуалізації візуальної культури у культурологічних вченнях першої половини ХХ ст.
Стаття присвячена розгляду теоретико-методологічних основ концетуалізації візуальної культури, які було запропоновано у культурологічних вченнях першої половини ХХ ст. Зазначено, що дане питання залишається актуальним і недостатньо вивченим попри велику кількість досліджень, присвячених візуальній культурі. З’ясовано, що поряд із традиційно згадуваними у аналітичних оглядах Р. Бартом, В. Беньяміном, М. Фуко, Ж. Лаканом, доробок яких впливає на формування теоретико-методологічних основ для досліджень з визуальної культури, доцільно звернути увагу на вчення засновника «гамбурзької школи» А. Варбурга та його послідовників (зокрема, Е. Панофського), які розробили два основних підходи: метод історії образів та іконологічний метод, що виявили свій евристичний потенціал для концептуалізації поля візуальних штудій наприкінці ХХ століття.