Серія: Філософія, культурологія, соціологія
Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Філософія, культурологія, соціологія Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Fìlosofìâ, kulʹturologìâ, socìologìâ Bulletin of Mariupol State University. Series: Philosophy, Cultures Studies, Sociologi ISSN 2518-1343 (online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05780
Інтерв’ю: Роман Туркало з Леонідом Комським і Михайлом Кулівником про феномен нонконформізму в українському живописі
До вашої уваги пропонується розмова аспіранта кафедри культурології Маріупольського державного університету Романа Туркала з провідними українськими експертами артринку та кураторами Леонідом Комським і Михайлом Кулівником. В інтерв’ю відкриваються обрії українського нонконформізму в живописі другої половини XX століття. Зазначимо, що живопис, як основа тогочасного образотворчого мистецтва, а сьогодні – ядро візуальної культури, перетворився на одну з ключових точок національного спротиву у другій половині XX ст. Це сталося тоді, коли революційні й авангардистські течії, визвольні змагання першої половини XX ст. не призвели до утвердження незалежної української держави. Нонконформізм в українському живописі є відповіддю на підрадянську культурну політику, що з 1930-х років системно нав’язувала мистецькому середовищу офіційно санкціонований стиль самовираження, так званий «соціалістичний реалізм». У цих обставинах живопис відіграв роль альтернативного каналу національної пам’яті та ідентичності. У розмові порушено низку тем: еволюції поняття «нонконформізм» на тлі радянської художньої політики, з’ясовуючи його відмінність від андеграунду та соцреалістичної опозиції; регіональних угруповань, як-от, київський Клуб творчої молоді, львівське коло Карла Звіринського й Ігоря Аксініна, одеський та харківський осередки, закарпатські митці), їхні стратегії виживання й внутрішньої еміграції; ролі неофіційних виставкових практик, приватних майстерень у підтримці свободи творчого самовираження; впливу «залізної завіси» на формування альтернативних каналів циркуляції мистецьких ідей; сучасних інституційних ініціатив, музейних й аукціонних, що скеровані на популяризацію доробку художників‑нонконформістів. Окрема увага приділена питанням академічного дослідження авангарду, неофіційного та нонконформістського мистецтва в Україні. На нашу думку, вони становлять три модуси національного спротиву у культурно-мистецькому житті України саме у ті часи, коли радянська влада та Країна Рад справляли враження надісторичних сутностей, що мали б тривати вічно. Особливо цінною є згадка про фундаментальну монографію Лесі Смирної «Століття нонконформізму», а також визначення нагальної потреби розмежувати нонконформістські та офіційні практики в мистецькому житті для розуміння багатогранної історичної перспективи національно-культурного простору. Інтерв’ю супроводжується ілюстративними матеріалами, що висвітлюють діяльність арт-фундації «Дукат», а також покажчиком згаданих імен і назв. Розмова не лише фіксує первинні усні свідчення, а й створює підґрунтя для подальших культурологічних і компаративних студій у ширшому постсоціалістичному контексті.
Авторське право (c) 2025 Серія: Філософія, культурологія, соціологія
Народно-філософська природа дихотомії «комічне/трагічне» в оповіданнях про козаків О. Стороженка
Культура сміху в традиції кожного народу, в тому числі українського, характеризується своїми особливостями. Маючи фольклорне коріння, з часом усі види комічного трансформувалися у літературну творчість. Особливо близькі такі рецептивні зв’язки з народною словесністю в літературі доби романтизму. У цій статті вперше проаналізовано взаємодію категорій комічного і трагічного в окремих оповіданнях про козаків О. Стороженка. Дослідження має цікаву перспективу щодо інших творів письменника, а також у напрямку порівняльних студій із творами інших письменників зазначеного періоду.
Прометейя та епіметейя як настанови культури: релігійно-міфологічний та ономато-семантичний зріз
У статті розглядаються прометейя та епіметейя як культуроутворювальні настанови, які визначають собою певні горизонти існування людства. Актуальність обумовлена фундаментальною роллю бінарних структур у культурі, серед яких окреме місце займають прометейя та епіметейя. Метою є розкриття релігійно-міфологічних та ономато-семантичних граней позначених установок. Мета досягається через використання можливостей дескриптивного, герменевтичного, структуралістського, трансцендентального методів. Результати дослідження: артикульовані ключові релігійно-міфологічні аспекти прометейї та епіметейї: конфлікт, забуття, дуальність, порушення правил; з’ясовані три ономато-семантичні аспекти прометейї та епіметейї: інтенційнональний – спрямованість у прийдешнє та минуле, екзистенційний – турбота, дбайливість та конкретний досвід з отриманими перевагами та помилками, аксіологічний – повага, шанування та рефлексія, самоусвідомлення. З’ясовано, що прометейя та епіметейя проявляє себе на індивідуальному рівні у вигляді протенціальних та ретенціальних структур свідомості, на рівні інтелектуальних спільнот – в утворенні нового знання та закріпленні досягнутих результатів, на рівні соціумів – у футуристичній та реверсивній історіософській спрямованості.
Теоретико-методологічні основи концептуалізації візуальної культури у культурологічних вченнях першої половини ХХ ст.
Стаття присвячена розгляду теоретико-методологічних основ концетуалізації візуальної культури, які було запропоновано у культурологічних вченнях першої половини ХХ ст. Зазначено, що дане питання залишається актуальним і недостатньо вивченим попри велику кількість досліджень, присвячених візуальній культурі. З’ясовано, що поряд із традиційно згадуваними у аналітичних оглядах Р. Бартом, В. Беньяміном, М. Фуко, Ж. Лаканом, доробок яких впливає на формування теоретико-методологічних основ для досліджень з визуальної культури, доцільно звернути увагу на вчення засновника «гамбурзької школи» А. Варбурга та його послідовників (зокрема, Е. Панофського), які розробили два основних підходи: метод історії образів та іконологічний метод, що виявили свій евристичний потенціал для концептуалізації поля візуальних штудій наприкінці ХХ століття.
Наративи окупантів про театральну справу Маріуполя
У статті висвітлені основні наративи окупантів про театральну справу Маріуполя. Наголошено, що одним з головних міфів сучасності про театральне мистецтво, які поширювали окупанти стала теза, що Маріупольський драмтеатр України був зруйнований українськими військовими. Розвінчано, ще один фейк – на території Маріуполя найбільшим попитом користувалися виступи російськомовних митців. Зазначено, що окупанти таож поширюють фейк, що напередодні повномасштабного вторгнення рф у театрі Маріуполя підтримували лише російську культуру та неохоче грали в україномовних виставах, які не користувалися популярністю серед маріупольських театралів. Втім у драматичному театрі Маріуполя працювали театральні митці, які раділи можливості ставити україномовні вистави, що користувалися неабияким успіхом серед маріупольських глядачів. Підкреслено, що за допомогою своїх фейків і наративів пропагандисти рф намагаються створити вигадану історію про театральну культуру Маріуполя, в якій росія виступає як “визволитель”, та головний просвітитель, а Україна – як “агресор”, який змушував вивчати та популяризувати свою культуру. Це дозволяє рф легітимізувати свою присутність на окупованих територіях і намагатися побудувати нову історію, в якій вона стає не просто “силою миру”, а “героєм”, що відновлює “справедливість”. Зауважено, що всі ці фейки і вигадані наративи не можуть стерти справжню історію театральної культури Маріуполя.
Аналіз української анімації в ракурсі аудіовізуальної єдності на прикладі стрічки «Як козаки куліш варили»
Метою статті є опис і систематизація звукової складової першого епізоду серії «Як козаки…» – «Як козаки куліш варили». Методологія роботи. Для дослідження способів реалізації творчих задумів авторів анімаційної стрічки «Як козаки куліш варили» було застосовано ряд наукових методів. Враховуючи те, що раніше не проводилось подібних аналізів музичної складової в українській анімації, основою дослідження став емпіричний метод, що полягав у слуховому аналізі звукової частини стрічки. Мультидисциплінарна природа жанру анімації потребує застосування комплексного методу, що уможливив цілісність аналізу усіх медіа, що є складовими об’єкту дослідження. Історичний метод дозволив простежити тяглість художніх прийомів від ідей, що їх впровадив в анімацію Волт Дісней. Відповідно, ствердити звʼязок відкриттів Діснея з рішеннями творців анімаційної стрічки «Як козаки куліш варили» дозволив порівняльний метод. Окрім того, в процесі роботи над дослідженням були використані загальнонаукові методи. Наукова новизна. Вперше було запропоновано спосіб аналізу звукової складової в українській анімації. Крім того, вперше проведено такий аналіз, на прикладі анімаційної стрічки «Як козаки куліш варили» режисера Володимира Дахна, композитором якої був Мирослав Скорик. Висновки. Сформовано та апробовано спосіб аналізу аудіовізуальної єдності в українській анімації. Розкрито раніше не досліджувану сферу діяльності українських композиторів – їхню роботу над створенням саундтреків до анімаційних фільмів. Проведено детальний розбір композиторських рішень та прийомів Мирослава Скорика у стрічці «Як козаки куліш варили». Виявлено ряд тенденцій, що сформували популярність серії «Як козаки…».
Архаїчні уявлення населення Полісся про смерть. аналіз матеріалів експедиційних досліджень в Сарненський, Вараський та частині Рівненського районів у 2022-2024 рр.
Уявлення про потойбічне перебування людини формувалося на основі регіональних особливостей, що стосуються природи, способу життя спільнот, їхнього побуту тощо. Мешканці Полісся, а зокрема, північних районів Рівненської області - Вараського, Сарненського, частини Рівненського, до сьогодні зберігають в контексті свого способу життя архаїчні традиції та ритуали, пов'язані з уявленнями про смерть та потойбічне життя. Такі уявлення сформовані на основі історичних, соціокультурних та природньо-географічних особливостях регіону. Зокрема, поліщуки пов'язують своє післясмертне перебування з лісом, деревами, рослинами. Відповідно, уявлення про "той світ" наповнений символізмами рослинності. На Поліссі поширені також мотиви метемпсихозу душі померлого у рослинні форми. Сьогодні в громадах півночі Рівненщини можна простежити окремі традиційні обряди та звичаї, які пов'язані із переродженням душі у нову сутність, тіло, форму. Зокрема, ідея переродження душі в рослину яскраво виражена на прикладі офірної сосни у с. Вежиця Сарненського району Рівненської області, яка слугує оберегом, захистом і допомогою для людей, що вбачають в ній надприродню силу. Важливим аспектом уявлення про безсмертя є піклування про померлих, зокрема, дотримання правил поминальних періодів – девятин, сороковин, церковних поминальних днів; підготовка до смерті членів спільнот із урахуванням передачі «всього необхідного» для померлого під час зустрічі «на тому світі»; формування культури жертвоприношень (хліб, коливо, просфори) для задобрювання померлих членів спільнот, наділяючи їх надприродніми здібностями та можливостями тощо. З поширенням християнства виникають ще два локуси для перебування душі після смерті - рай та пекло, які в уявленнях українців теж мають народну візуалізацію. Попри християнську ідею визначеності душі щодо раю чи пекла, згідно релігійного світогляду пооліщуків, існує певна метафізична комунікація, що супроводжується періодичним перебуванням душ померлих у світі живих. Це проявляється навіть у церковному фольклорі і традиціях – псальми про незалежну діяльність душі після смерті, народні обрядодії в контексті церковних поминальних традицій, індивідуальний досвід комунікації з померлими членів спільнот тощо.
Відлуння карнавалу в літературі західноєвропейського Середньовіччя та Відродження
Розглядається взаємозв’язок і паралелі між карнавалом і літературою як явищами культури західноєвропейського Середньовіччя та Відродження. Робиться акцент не на власне літературознавчому, а на філософському та культурологічному аспекті проблеми. Робиться спроба розглянути вплив карнавалу на формування масової культури.
Концепція порожнечі (Шуньяти) як основа розуміння реальності у дзен-буддизмі: культурні трансформації в Японії
Метою статті є аналіз концепції порожнечі (шуньяти) як базового поняття буддійської філософії та її розвитку у дзен-буддизмі, а також виявлення впливу цієї концепції на формування уявлень про реальність і культурні практики Японії. У роботі розглянуто походження та філософське значення шуньяти, онтологічні та епістемологічні аспекти, особливості мовного вираження. Проаналізовано практичний вимір через досвід пробудження (саторі), роль коанів та медитації дзадзен. Окрема увага приділена культурним проявам: естетиці вабі-сабі, архітектурі та садово-парковому мистецтву, чайній церемонії та поезії хайку. Показано, що прийняття непостійності та відмова від субстанційного мислення формують характерні риси японської культури й залишаються актуальними для сучасного міжкультурного діалогу та переосмислення реальності.
«ІІ. Założenie placówki L. Idzikowskiego (1858-1920)» Єжи Ідзіковського як джерело нових фактів щодо діяльності київської видавничої фірми Ідзіковських
Стаття є продовженням дослідження діяльності київської книго- та ното-видавничої фірми «Леон Ідзіковський». У статті звертається увага на архівні матеріали, зокрема, залучається мемуарна спадщина родини Ідзіковських, а саме — документ «Pamiętniki Idzikowskich. Historia placówki wydawniczo-muzycznej pod firmą Leona Idzikowskiego [w Kijowie 1858–1950]» Єжи Ідзіковського. Опрацьовано другий розділ документу, присвячений київському періоду діяльності фірми, уточнено та верифіковано певні відомості, встановлено нові факти про діяльність Ідзіковських у Києві.
«Календар знаменних і пам’ятних дат Волині» як довідкове краєзнавче видання Волинського краю
В умовах зростаючого цифрового інформування суспільства роль друкованих довідкових видань залишається стабільно затребуваною. Адже там концентрується інформація, яка подається стисло, компактно, аналітично виважено. У цьому літературному сегменті своє місце займають локальні (краєзнавчі) довідкові видання, які знайомлять з пам’ятними подіями на території краю, життєписами (не)відомих земляків, історією архітектурних пам’яток, які ввійшли до духовно-мистецької скарбниці певної української території. Автори статті розглядають і характеризують «Календар знаменних і пам’ятних дат» як рекомендаційний бібліографічний довідник, універсальне періодичне довідкове видання, підкреслюють його значення як інформаційного продукту, що надає дієву допомогу у роботі установ, організацій, закладів освіти і культури. Підкреслюються особливості структури видання такого типу, його складові елементи, значення у мережі соціальних комунікацій, можливості використання на загальноукраїнському та локальному рівнях. Вочевидь поява такого національного універсального довідкового видання, визначила роль Календарів у сфері соціальних комунікацій. Суттєва увага звертається на «Календар знаменних і пам’ятних дат Волині», як багатолітнього (перший випуск з’явився у 1991 році) науково-популярного видання довідкового змісту. У ньому сконцентровано інформативний матеріал про важливі події з історії Волинської області, ювілеї уродженців краю, видатних діячів, які життям або діяльністю пов’язані з Волинню, вміщено інформацію про ювілейні дати від часу першої писемної згадки про населені пункти та спорудження пам’яток архітектури Волинського краю.
рекомендаційний бібліографічний посібник
calendar of significant and memorable dates
Мандрівні музиканти в українській культурі XVII-XIX століть – функції, традиції та вплив
У роботі розглянуто соціальний статус мандрівних виконавців, їхню роль у збереженні історичної пам’яті та формуванні культурної ідентичності. Аналізуються чинники, що сприяли виникненню цього явища, механізми передачі усної традиції та зміни в діяльності музикантів під впливом соціально-політичних трансформацій. Доведено, що мандрівні музиканти відігравали ключову роль у збереженні та трансляції усної народної традиції, слугуючи важливими посередниками між різними соціальними верствами. Їхній репертуар відображав історичні події, суспільні настрої та національні ідеї, формуючи у слухачів історичну свідомість. Визначено, що функції мандрівних виконавців не обмежувалися музично-розважальним аспектом, а включали просвітницьку та релігійну складові. Отримані результати можуть бути використані у сферах музичної етнології, історії української культури та освітньої діяльності, сприяючи збереженню нематеріальної культурної спадщини.
Медіаменеджмент та PR в контексті проблеми збереження культурної ідентичності у цифровому суспільстві
У статті досліджується роль сучасних комунікаційних технологій у трансформації публічного простору та культурної самосвідомості. Автор аналізує, як цифрова глобалізація змінила традиційні форми комунікації і призвела до кризи довіри до класичних ЗМІ серед певних соціальних груп. Водночас вона відкрила нові можливості для комунікації та конструювання репутації. Особлива увага приділяється взаємодії медіа з аудиторією, орієнтованою на традиційні релігійно-етичні цінності, та ролі PR у побудові комунікацій, що враховують моральний і культурний контексти. PR розглядається не лише як технологія впливу, а як стратегічний інструмент підтримки гуманістичних цінностей і збереження ідентичності в умовах глобалізації та інформаційної війни, зокрема в контексті агресії Росії проти України. Представлена точка зору С.Гантінгтона на проблему ідентичності як самоідентифікації індивіда або групи, в якій війна виступає каталізатором для культурної ідентичності. Здійснено огляд теоретичних засад медіаменеджменту та зв’язків з громадськістю, зокрема через праці західних науковців (Б. Бруннер, К. Валентіні, Д. Верчич, К. Фреберг, Р. Тенч). Дослідники зв’язків з громадськістю вважають, що PR в сучасних умовах має враховувати проблематику суспільних і культурних трансформацій, що стосуються національних цінностей і культурної ідентичності. Зважаючи на те, що основна роль зв’язків з громадськістю полягає у створенні та підтримці взаємовигідних відносин між організаціями та громадськістю, існує нагальна потреба в розробці нових глобальних теорій PR, які можуть відповідати глобалізації та її викликам. Проаналізовано, як глобальні комунікаційні стратегії можуть сприяти або, навпаки, загрожувати локальним культурам, зокрема через явище культурної гомогенізації. Автор наголошує на необхідності етичної відповідальності PR-практик і важливості їх культурної адаптації до потреб конкретних спільнот. У висновках зазначено, що PR і медіаменеджмент можуть стати ефективними інструментами захисту національної культурної ідентичності за умови стратегічного використання в інтересах суспільства. Це передбачає створення власних наративів, просування української культури через цифрові платформи, розвиток інформаційної стійкості та врахування міжкультурних чинників у публічній комунікації.
Візуалізація музики в танці: культурологічний аналіз
У статті розглядаються проблеми взаємодії музики і танцю, хореографічної візуалізації музики. На основі вивчення сучасних наукових джерел розкриваються питання творчості знакових постатей у хореографії, які здійснили вплив на хореографію ХХІ століття. Авторські рефлексії професійних хореографів спрямували на аналіз вистав Іржі Кіліана «Stoolgame» і Лідії Вос «На межі ілюзії» та виокремлення в них послідовності у взаємодії «музика – танець (хореографія) – візуалізація». Така послідовність визначила специфіку презентації оригінальної музичної композиції норвезького композитора Арне Нордхейма зі смисловим навантаженням від політичних подій (вторгнення радянських військ до Чехословаччини, 1968) у хореографію «Stoolgame» І. Кіліана. Музичний колаж з творів Й. С. Баха, Ф. Трістано, К. Крейга, Д. Хоупа, В. Мертенса, Д. О'Галлорана, В. Аксельрода, Т. Гонсінорі Кондо, Т. Сімони та інших авторів – презентував серію мініатюр Лідії Вос «На межі ілюзії». Музичний колаж з різних стилів у візуалізував хореографічні пошуки авторки. Металеві тембри, побутові звуки посилили виразність сценічного простору з наростаючою емоційною напругою.
Динамічна семіотика поліфактурності у творах для фортепіано Мирослава Скорика
У статті розглядається багатовимірність фактурних прийомів, використаних в фортепіанних опусах українським композитором М. Скориком, а саме комплекс ритмічно-фактурних, динаміко-фактурних, інтонаційно-фактурних, тембрально-фактурних, агогічно-фактурних, артикуляційно-фактурних, пластично-фактурних рис-ознак, які формують його стильову манеру, його творче амплуа, власне – єдність образу/означення і поняття/означуваного. Виконавський стиль для композитора/музиканта завжди виступає цілісною системою естетичних принципів (етико-естетичних концепцій) та засобів виразності, характерних для індивідуальної артистичної манери або для конкретної художньої епохи (див. Чинаев, В., 1995). Тому розгляд фортепіанної композиторської творчості М. Скорика був би фрагментарним з одного боку – без звернення до мистецької аури-реальності, безпосереднього «простору для думок»/lived space (до певних, іманентно притаманних композиторові, «образно-тематичних й жанрово-стильових акцентів» за К. Іваховою (Івахова, К., 2013, с. 279), а з іншого – без його нерозривного зв’язку із універсальною еволюцією культури. Адже на зміну чіткості форми проєкту модернізму приходить анархійний простір (антиформа) постмодернізму, з його на перший погляд випадковістю/алеаторикою суміші музичного матеріалу, насправді ж «ігровим полем» можливостей для виняткових мистецьких дій (полем «мовної дисперсії»).
способи інтерпретації музичних рис-ознак
ways of interpreting musical characteristics
Соціальна профілактика девіантної поведінки старшокласників загальноосвітньої школи
Стаття присвячена дослідженню соціальної профілактики девіантної поведінки серед старшокласників загальноосвітньої школи. Девіантна поведінка виступає серйозною проблемою, яка може мати негативні наслідки для самої особистості, її оточення та суспільства в цілому. У статті аналізуються основні причини, що сприяють виникненню девіантної поведінки серед старшокласників, такі як неприйняття соціальних норм, недостатня родинна підтримка, вплив ровесників та неадекватна шкільна атмосфера. Розглядаються також індивідуальні фактори, такі як низька самооцінка, відсутність цілей у житті та труднощі в соціальній взаємодії. Представлено різні методи соціальної профілактики, які допомагають попередити виникнення та подолати девіантну поведінку серед старшокласників. Проаналізовано роль школи, сім'ї та громадськості у формуванні позитивної поведінки учнів. Розглядаються методи психологічної та соціальної підтримки, які сприяють зміцненню самооцінки та розвитку соціальних навичок старшокласників. Наголошено на розумінні і визнанні необхідності соціальної профілактики девіантної поведінки серед старшокласників та пропонує конкретні стратегії та методи для досягнення цієї мети. Соціальна профілактика не тільки допомагає уникнути негативних наслідків для особистості та суспільства, але й сприяє позитивному розвитку та самореалізації старшокласників.
соціальна профілактика девіантної поведінки підлітків
social Prevention of deviant behavior of adolescents
Авторське право (c) 2024 Серія: Філософія, культурологія, соціологія
Організація безбар’єрного інклюзивного туризму в громаді органами місцевого самоврядування
Статтю присвячено проблемі організації безбар’єрного інклюзивного туризму органами місцевого самоврядування під час воєнних та післявоєнних дій. Описуються рекомендації для вдалого створення безбар’єрности в громадах, що також може бути засобом для відволікання від постійних обстрілів під час війни. Стаття починається з діагностики кількості людей з інвалідністю у країні та аналізу джерел, до яких увійшли розробки проєкту Першої Леді щодо безбар’єрності. Описано витрати за зруйновані об’єкти інфраструктури,що були спричинені воєнними діями. Завдяки вивченим джерелам було розписано поняття «безбар’єрність». Обґрунтовано поняття доступного простору та універсального дизайну, також наведено приклади, що відрізняють ці два поняття. Проаналізовано принципи, які бажані для організації безбар’єрності в громаді. Після розуміння організації доступності випливає інклюзивний туризм, як можливість для розвитку туристичної складової громади та для збільшення привабливості. Обґрунтовано термін «інклюзивний туризм» і його основні фактори, а також відмінності, що відокремлюють даний вид туризму. Описано негативні риси організації інклюзивного туризму. Наведено приклади реалізації планів щодо безбар’єрності в різних сферах роботи органів місцевого самоврядування, у які входить безпека, технічне та архітектурне облаштування, обговорення інклюзивного туризму разом з представниками, що мають інвалідність, рекламні поширення, можливість рентабельності. Також виділено момент щодо потреби в навчанні та підвищенні кваліфікації працівників у сфері безбар’єрності. Прописано, що державі необхідно змінити підхід до роботи з людьми з інвалідністю. Під кінець визначено, що організація безбар’єрного інклюзивного туризму неможлива без залучення різних спеціалістів, тому потребує лише комплексного втручання.
Світова практика релігійого виховання у шкільних закладах
Статтю присвячено опису сучасного досвіду та практик, які використовуються у навчальних закладах різних країн щодо релігійного виховання дітей. Практика релігійного виховання у сучасному світі є досить обговорюваним питанням, так як не всі люди відносять себе до якоюсь релігії та всі сприймають релігійність по різному. Тому важливість існування такого предмета у школах багатьма батьками, дослідниками та чиновниками ставиться під питання. А через різний ступінь впливу релігія в різних країнах, практики та закони про проведення релігійного виховання можуть значно відрізнятися залежно від регіону. Складнощі в релігійному вихованні полягають у відмінності ступеня релігійності в сім'ях, через що релігійне виховання багатьма сприймається як те, що має проводитися вдома, але не повинно нав'язуватися під час уроків. Стереотипне мислення та часто негативний настрій батьків стає перешкодою для повноцінної організації релігійної освіти, метою якої, як оголошують багато держав, є не нав'язування релігії, а надання знань про релігію для формування уявлення про такий соціальний фоном у дітей. Тим не менш, формування цих навичок по-різному представляється в різних країнах. Акцентовано, що суть релігійного просвітницта має лягати в інформуванні про саму сутність релігії як соціального явища, а програми з виховання повинні являти собою комплексні підходи до освіти школярів, у тому числі з майданчиком для критичного мислення та науковості.
Правовий статус українських вимушених мігрантів: особливості міжнародного регулювання
Статтю присвячено аналізу особливостей міжнародного регулювання правового статусу українських вимушених мігрантів, як міжнародних, так і внутрішніх. Відзначено, що міжнародні вимушені мігранти за своїм правовим статусом поділяються на три основні категорії: біженці; особи, що шукають притулку; особи зі статусом тимчасового захисту. Розробка правових засад, які б регулювали міжнародну вимушену міграцію, розпочалася в межах діяльності Ліги Націй після Першої світової війни та продовжилася в рамках структур ООН після Другої світової війни. Сьогодні основною агенцією, яка займається питаннями вимушеної міграції, являється Міжнародна організація у справах біженців. Ключовим документом, який регулює статус міжнародних вимушених мігрантів, являється «Конвенція про статус біженців» 1951 року, хоча в останні роки було прийнято значну кількість нормативних актів в цій сфері: «Дублінський регламент», «Нью-йоркська декларація про біженців та мігрантів», «Глобальний договір щодо біженців» тощо. З’ясовано, що найбільш тривалу історію правового регулювання має категорія «біженець». На відмінно від біженців, правовий статус осіб, що шукають притулку, чітко не прописано в міжнародних документах. Основні міжнародні документи, що регулюють статус вимушених мігрантів, де-факто включають осіб, що шукають притулок, до категорії біженців, однак відсутність цієї категорії в міжнародному праві де-юре робить цей статус дуже хитким, а становище безправним. Тимчасовий захист регулюється «Директивою про тимчасовий захист», яка була прийнята Радою ЄС у 2001 році після конфліктів на території колишньої Югославії. В перший та поки що єдиний раз ця директива була активована на початку повномасштабного російського вторгнення в Україну в 2022 році. Визначено, що статус внутрішніх вимушених мігрантів (внутрішньо переміщених осіб - ВПО) тривалий час взагалі не було врегульовано на міжнародному рівні. Документ, який мав врегулювати статус ВПО – «Керівні принципи з питань внутрішнього переміщення», був представлений ООН у 1998 році. Для України внутрішня вимушена міграція стала новим соціальним феноменом, до якого вітчизняна нормативно-правова система не була готова. Правова база, яка б регулювала питання, пов’язані з ВПО, почала розроблятися вже в умовах фактичного існування в суспільстві значної кількості громадян даної категорії.
Соціально-структурні характеристики колаборантів на тимчасово окупованому Півдні Запорізької області
Статтю присвячено актуальним проблемам дослідження співпраці місцевого населення із російськими окупантами у південних районах Запорізької області. Засновуючись на емпіричному матеріалі із відкритих джерел (регіональні телеграм-канали), співавтори ставлять за мету визначити динаміку соціально-структурних характеристик колаборантів протягом останніх років. Війна та окупація у статті розглядаються як процес радикальної ломки соціальної структури. В контексті цього колабораціонізм трактується як одна із захисних стратегій поведінки по той бік фронту, наголошується на необхідності його вивчення як складової загального соціального регресу. Співавтори підкреслюють, що серед посібників рашистів зростає частка молоді та міського населення. Також констатуються поступові зміни у соціально-професійній структурі колаборантів та різна інтенсивність соціальної мобільності у їхньому середовищі. У статті відзначається, що колабораціонізм все більше перетворюється із маргінальної соціальної практики на вимушену норму. Зафіксовано формування двох хвиль колаборантів, що суттєво різняться за своїм складом і призводять до розширення соціальної бази окупаційного режиму.
РЕЦЕНЗІЯ НА ВИДАННЯ Баковецька-Рачковська І. Поминальний хліб. Хліб, який їдять після смерті. Київ: Креативна агенція «Артіль», 2023. 48 с.
Проаналізована розвідка «Поминальний хліб. Хліб, який їдять після смерті» Ірини Баковецької-Рачковської –письменниці, етнографині,релігієзнавиці, дослідниці традиційної культури Полісся, фахівчині з питань національної ідентичності, менеджерки культури, авторки багатьох книг, членкині Національної спілки письменників України, Національної спілки журналістів України, Всеукраїнської музичної спілки, аспірантки Національного університету «Острозька академія», спеціальності 031 «Релігієзнавство», директорки Комунального закладу «Рівненський обласний центр народної творчості» Рівненської обласної ради. Наголошено, що ця книга є першою спробою у вітчизняній історіографії комплексно дослідити історико-культурне побутування поминальних хлібів як символу життя, ритуальної жертви та духовної традиції вшанування померлих. Авторка книги досліджує паралель двох трагічних для нашої Вітчизни періодів, двох геноцидів українського народу – Голодомору 30-х років ХХ століття в УСРР та російської військової агресії проти України 20-х років ХХІ століття. На її думку, з якою не можна не погодитися, вони мають «однаковий початок – бажання російських катів вбити українську самобутність: через смерть дочок і синів України, маніакальне бажання смерті українців та підкорення вільного народу. Але попри фізичне знищення, катування та вбивства українці плекають свою культуру, що визначає нас як націю» [Баковецька-Рачковська І. Поминальний хліб. С. 2]. Зазначено, що у контексті сучасної орієнтації української історії, етнографії, етнології, фольклористики, краєзнавства і культурології, спрямованих на аналіз історико-культурних процесів розвитку традиційної культури українців та перегляду усталених поглядів щодо сприйняття явищ та особливостей регіональної народної культури в Україні, обрання авторкою теми дослідження видається на часі. У книжці зібрані сучасні світлини поминально-обрядового хліба, експедииційний та етнографічний матеріал, а також національно-патріотичні вірші авторки, написані у драматичному сьогоденні України. Підкреслено беззаперечну наукову вартість і перспективність використання означеного дослідження в історичних, етнографічних, фольклорних, краєзнавчих і культурологічних дослідженнях, відповідно й у музейній та культурно-просвітницькій практиці, а також у закладах вищої освіти України в курсах «Історія України», «Історія української культури», «Українська етнографія», «Традиційна культура українців», «Культурологія». Вона є вагомим внеском Ірини Баковецької-Рачковської у розвиток української етнографії, фольклористики, краєзнавства і культурології та, безумовно, стане у нагоді науковцям, студентам, працівникам культури.
Музика нескорених: особливості діяльності колективу-переселенця – Маріупольського камерного оркестру «Ренесанс»
У статті досліджується період відродження колективу-переселенця Маріупольської камерної філармонії – камерного оркестру «Ренесанс» під керівництвом заслуженого діяча мистецтв України, художнього керівника і головного диригента Василя Крячка. Авторки висвітлюють перші концерти колективу-переселенця після виїзду з окупованого Маріуполя та визнання музики Нескорених у столиці. Виявлено, що Маріупольська камерна філармонія не має аналогів в Україні і є першим та єдиним закладом такого роду. До її складу увійшли всі базові оркестри міста: камерний оркестр «Ренесанс», муніципальний духовий оркестр і оркестр народних інструментів. Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору Встановлено, що завдяки директору камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» камерного оркестру «Ренесанс» В. Крячку не лише вціліла Маріупольська камерна філармонія, а й вижило близько 800 людей, серед яких багато дітей, зокрема і новонароджених, а також різні тварини. Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз Авторами здійснено аналіз діяльності діяльності діяльності Маріупольського камерного оркестру «Ренесанс» після повномасштабного вторгнення РФ в Україну, якому вдалося відновити свою діяльність у Києві та новий проєкт «Філармонія нескорених», спрямований на підтримку музикантів із окупованих і деокупованих українських територій. У статті проаналізовано концертну програму оркестру в умовах повномасштабної війни та окреслені майбутні плани колективу-переселенця.
Репрезентації соціальних практик споживання алкогольних напоїв в українському кінематографі періоду незалежності
У статті досліджується складний взаємозв’язок між соціальними практиками споживання алкоголю та їхньою кінематографічною репрезентацією, що відображає суспільні зміни в пострадянських країнах після здобуття ними незалежності. Відбулася значна трансформація світоглядних парадигм, перехід від ідеологічного примусу до різноманітних визначальних чинників «нового життя», що підкріплені новознайденими свободами. Звільнення від авторитарного контролю принесло складні виклики, оскільки громадяни переходили від репресивного режиму до більш відкритого суспільства. У дослідженні розглядається динаміка трансформації світоглядних поглядів, що вдало віддзеркалюються в кінострічках, де алкоголь часто постає як мотив втечі та подолання дезорієнтації та проблем, що виникають унаслідок глибоких трансформаційних суспільних змін. Мета дослідження – проаналізувати специфіку репрезентації соціальних практик споживання алкогольних напоїв на прикладі українського кінематографу. Методологія дослідження. Використовується метод соціального аналізу задля висвітлення базових соціальних практик споживання алкоголю в українському кінематографі. Компаративний аналіз застосовується з метою окреслення типових моделей консьюмеризму, що транслюються крізь призму кінообразів. Крізь аналітичну призму концепції габітусу П'єра Бурдьє, в дослідженні показано тонкий взаємозв'язок між індивідуальними диспозиціями та суспільними структурами у формуванні сприйняття та репрезентації споживання алкоголю. Висновки. Розмаїття кіножанрів, що з'являється в українському кінематографі та використання продакт-плейсменту на тлі законодавчих змін щодо реклами алкоголю констатують складний взаємозв'язок між культурним виробництвом і споживчим сприйняттям. Підкреслено, що українське кіно слугує рефлексивною та формуючою силою у ставленні суспільства до алкоголю, відображаючи національну культурну та соціальну динаміку суспільства, яке долає значні виклики, пов'язані з ідентичністю та глобальною інтеграцією. Зображення алкоголю в кіно є багатогранним символом, який еволюціонує від феномену ескапізму до маркеру соціальних та економічних змін.
«Фольгова» ікона як символ народного спротиву радянському атеїзму: розвиток феномену «фольгової» ікони на українському Поліссі
Розвиток процесу формування національної ідентичності надзвичайно важливий в період російсько-української війни, адже саме в цей момент формуються світоглядні позиції, консолідуються цінності українського етносу, розвивається самопошук народності у суспільній площині, відбувається процес абстрагування від чужорідних наративів, штампів, комплексів. Велику роль у цьому процесі відіграє традиційна культура та релігійний сигмент свідомості українців, що в ході історико-культурного процесу синкретизувалися у духовну субстанцію української національної філософії. Саме вона стала основним прецентентом і, паралельно, головним блокуючим аспектом розвитку атеїстичної радянської ідеології, як найбільш вирогідного інструменту нівелювання національної свідомості, народної самобутності, розуміння етнічної ідентифікації. Відповідно, на підсвідомому рівні українського народу сформувався комплекс засобів спротиву загрозі знищення, проявом якого стали елементи релігійної атрибутики в контексті традиційної культури - зокрема, з’являється та активно масштабується феномен так званих «фольгових» ікон, який має глибоке українське народне історичне та культурне коріння, що легко адаптовується під соціальні можливості та релігійну ситуацію віруючих українців з метою збереження національної ідентичності, зокрема, на українському Поліссі. Останнім часом до визначення проблеми релігійності українського народу через прояв у народній культурі, мистецтві в історії України, а саме - початків розвитку «фольгової» ікони першопроходцями стали В. Шуліка та І. Гончар (ієродиякон Януарій), які відкрили для дослідників феномен «борисівської» ікони, яка виникає на українській Слобожанщині. Дана інформація нівелює позицію російської думки щодо «совєцкої ікони». В більшості авторка послуговується матеріалами власних польових досліджень щодо розвитку проблеми поширення «фольгової» ікони на українському Поліссі в контексті проявів традиційної культури, а також використовує матеріали справ Державного архіву Рівненської області щодо ситуації релігійного становища в регіоні в контексті радянської антирелігійної політики для висвітлення соціально-культурного преценденту масштабного та активного розвитку даної традиції на Рівненщині.
Відеомистецтво як технологія геокультурного позиціонування українства (аксіологічно-нормативний аналіз)
Статтю присвячено аналізу українського відеомистецтва періоду незалежності та визначено його ключові напрями та стилі; зроблено ціннісно-нормативний контент по ключових стилістичних когортах відеомистецтва в аспекті презентації культурної макроідентичності України; описано та структурувано ключові тематично-сюжетні інтенції окремих напрямків, стилів в сфері відеомистецтва в аспекті трансляції культурних кодів українського суспільства; побудовано культурно-історичну, аксіологічно-нормативну модель відеомистецтва України періоду незалежності як специфічної аксіосфери та інструменту трансляції культурної ідентичності та культурних кодів.
Кабаре в Україні як феномен доби модернізму
В статті досліджується поява та розвиток кабаре в Україні, шляхом контекстуалізації його в ширшому європейському та українському культурному просторі. Надається визначення кабаре як розважальної форми, що поєднує музику, театр і сатиру, яка набула популярності в Європі наприкінці XIX-го - на початку XX-го століть. У cтатті висвітлюється, як модернізм, з його прагненням до відходу від традиційних форм і пошуком нових мистецьких засобів вираження, знайшов у кабаре природного союзника. Окреслюється історичне походження кабаре в Європі, зокрема у Франції та Німеччині, де воно стало значним культурним явищем. Ключові місця, такі як Le Chat Noir у Парижі та Überbrettl у Берліні, розглядаються як основоположні простори для авангардної творчості та політичної сатири. Ці кабаре створили підґрунтя для адаптації та розвитку подібних закладів по всій Європі, в тому числі й в Україні. В Україні поява кабаре була тісно пов'язана з модерністськими імпульсами та культурним відродженням країни. Такі міста, як Київ, Львів та Одеса, стали центрами кабаре-культури, де традиційний український фольклор та сучасні мистецькі тенденції злилися воєдино. Українські кабаре були не лише розважальними закладами, вони також слугували платформами для соціальної та політичної критики, часто долаючи виклики цензури та репресій. Розглянуто унікальні характеристики українського кабаре, такі як поєднання місцевого фольклору, традиційної музики і танцю з модерністськими темами і політичною сатирою. Обговорюється вплив європейських митців і течій на українське кабаре, а також внесок ключових українських діячів, таких як Микола Садовський, Лесь Курбас і Юрій Шевченко. Наголошено на соціально-політичному контексті кабаре в Україні, зокрема впливі історичних подій, таких як Перша світова війна та короткому періоді української незалежності (1917-1921 рр.). Занепад кабаре в Україні пояснюється такими факторами, як політичні репресії за часів радянської влади, економічні труднощі та зміщення культурних смаків у бік кіно та радіо. Незважаючи на це, спадщина українського кабаре продовжує жити в сучасній культурі, впливаючи на сучасний український театр, музику та літературу.
«Вдягнута історія»: секонд-хенд та особистий імідж – «за» та «проти»
У науковій статті визначено, що сучасне суспільство визнає важливість іміджу та його ролі у визначенні особистості. Одним із аспектів, які можуть впливати на сприйняття, є вибір одягу. Секонд-хенд речі або речі другого сорту стали не тільки екологічною альтернативою, але й часто визначають стиль та імідж особи. Стаття є прикладом творчого завдання для студентів заочної форми навчання (есе-роздуми), з курсу «Іміджмейкінгу в культурному просторі». Метою статті є обґрунтування та надання ключових аргументів щодо використання вживаних речей під час створення особистого іміджу (іміджу журналіста). Новизна дослідження - проведення аналізу вибору стилю для представника журналістської професії. Розглянуто аргументи «за» та «проти» використання секонд-хенд речей для створення іміджу. З’ясовано, що «за» використання вживаних речей є екологічна складова, тривалість речей, унікальність та економія. Натомість, «проти» - несприятливий вигляд, гігієна одягу та тіла, обмежений вибір розміру. Запропоновано «модель» дій задля успішного формування особистого іміджу (еко дизайн, перетворення речей, комбінація старого та нового тощо). Доведено, що вибір та формування особистого іміджу справа суб’єктивна. Обираючи стиль для представлення у журналістській сфері, на нашу думку важливо зберігати баланс між професіоналізмом, комфортом та вираженням особистої індивідуальності.
Літопис Самійла Величка в культурній спадщині України
Серед вагомого розмаїття джерел з історії та культури модернової України, особливе місце посідають унікальні історико-літературні пам’ятки вітчизняної культурної спадщини, які відомі за загальною назвою – «Козацькі літописи» XVII–початку XVIII століття. Не перебільшуючи їх наукову вагу, можна без сумнівів стверджувати, що вони дійсно є фундаментом у формуванні вітчизняної науки з історії, філософії і культури України. У цьому контексті найбільший інтерес викликають літописи Самовидця, Григорія Грабянки, Густиський, Львівський, Острозький та інші. Разом з тим, не підлягає сумніву загальновідома у вітчизняній історіографії теза, що «лаври першості» належать шедевру барокової літератури і культури України – літопису Самійла Величка. Самійло Величко тримає першість у репрезентації детальної інформації щодо історії і культури низового та реєстрового козацтва і Гетьманщини, в основі якої – велика кількість вітчизняних (з Генеральної Військової Канцелярії Гетьманщини) та іноземних автентичних документальних і наративних джерел, що засвідчує унікальну науковість літопису та його непересічне місце у культурній спадщині України.
Інтермедії Якуба Гаватовича у ґенезі української драматургії абсурду: культурологічна рецепція
Культурологічний аналіз значущості Інтермедій Якуба Ґаватовича (Ґавата) у ґенезі української драматургії абсурду значною спрятиме розумінню особливостей культурного діалогу в України, соціального контексту творчої діяльності, сценічних інновацій українського експериментального театру. Метою представленої розвідки є огляд елементів дискурсу абсурду Інтермедіях Ґаватовича. Досягненню визначеної мети сприяло широке використання методів культурологічного аналізу, що допомогло систематизувати наявні джерела літературної творчості Ґаватовича та значний біографічний матеріал, дозволивши відтворити специфіку культурного контексту життя автора. Результати дослідження доведять, що Інтермедії Гаватовича включають такі елементи драматургії абсурду: фарс, гротеск, соціальна сатира сприяли. І зазначено, що саме ці жанрові елементи Інтермедій Ґаватовича, тональність його творів, художні прийоми, використані авторам, надають можливості визначити елементи драматургії абсурду в Інтермедіях Ґаватовича як спосіб символічного спротиву колоніальному пануванню. Вважаємо, що саме цей, постколоніальний, аспект творчості автора є найбільшою мірою затребуваним сучасним українським соціумом й театральним мистецтвом – зокрема.
Проблема сценічного бар’єру цікавила виконавців, педагогів та вчених ще з незапам’ятних часів та залишається надзвичайно актуальною для багатьох активних особистостей як політиків, ведучих, а особливо спортсменів та виконавців до сьогодні. Інколи навіть людина, яка впевнена в своїх силах панікує перед великою аудиторією. Проте якщо страх, як почуття, що допомагає у важких життєвих ситуаціях, є цілком нормально, то фобія – дуже інтенсивна емоція, що змушує змінювати життєві плани, заважає здійсненню мрій. В ситуації сценічного виступу ми маємо справу з глософобією, що в медичному словнику позначена як тотальна боязнь виступати на сцені. В більшості людей хвилювання перед сценою ґрунтується на боязні втратити професійне «обличчя», постати перед публікою в непривабливому світлі низько інтелектуальної людини. Сценічна діяльність для піаніста-виконавця завжди буде хвилюючим явищем, проте є виконавці із сильною психікою, які будь-яке хвилювання повернуть собі на користь, акумулюють всі свої виконавські можливості. Особливу увагу проблемі сценічного хвилювання надавали С.Науменко, Г. Ципін, Г. Коган, Л. Баренбойм, А. Рубінштейн, О. Гольденвейзер, С. Савшинський, А.Саннікова. В статті також розкрите бачення вирішення проблеми сценічного хвилювання відомим англійським педагогом Е.Вейсом.