Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Філологія Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Fìlologìâ Bulletin of Mariupol State University. Series: Philology ISSN 2415-3168(Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05781 Код ЄДРПОУ: 26593428 Префікс DOI: 10.34079
Analytical perspectives on the English translation of Kachurowsky’s novel “Because deserters are immortal”
This article offers a critical examination of Yuriy Tkach’s English translation of Ihor Kachurowsky’s novel, Because Deserters Are Immortal by scrutinizing the core strategies employed to achieve artistic integrity in the target text. Drawing particularly on Victor Koptilov’s four-stage model for systematic engagement with the source text, the study highlights the translator’s holistic approach and his commitment to preserving the author’s style. Analysis of the direct correspondence between author and translator further elucidates Yuriy Tkach’s nuanced lexical and stylistic choices, demonstrating his adeptness in conveying historical and cultural realia, authorial neologisms, and colloquialisms. Furthermore, the article explores instances of untranslatability stemming from grammatical discrepancies between English and Ukrainian, evaluating the translator’s innovative solutions to these challenges.
Авторське право (c) 2025 Серія: Філологія
Зорова і кінестетична перцепція та її роль у розкритті внутрішнього світу персонажів у романі Анни Джин Мейг’ю «Суха трава серпня» (на матеріалі перекладу італійською мовою)
У статті розглянуто питання зорової і кінестетичної перцепції на рівні персонажів в дебютному романі американської письменниці Анни Джин Мейг’ю «Cуха трава серпня». Постановка проблеми пов’язана з великим обсягом діалогічного мовлення та необхідністю розмежувати відтінки невербального контакту. Невербальні засоби комунікації мають велике значення в описах дійових осіб художнього твору. Автор деталізує внутрішні переживання своїх героїв: вони варіюються від радісно-піднесених до сумних і розпачливих відповідно до сюжетної лінії твору. Трагічні події, про які йдеться в романі, візуалізуються в уяві реципієнта за допомогою відповідно вжитих лексем (сенсорних та емотивних дієслівних зворотів). Досліджується специфіка їх перекладу італійською мовою.
Відображення історії Дрогобиччини в ойконіміці краю
У статті проаналізовано топоніміку (ойконіміку) Дрогобича та навколишніх міст і сіл. Було виявлено, що різні історичні періоди й етноси залишили свій відбиток на топоніміці краю. Зауважено, що мультикультурний характер Дрогобиччини зумовлений тим, що на цьому терені досить тривалий період проживали українці, поляки, євреї, німці. На появу і функціонування ойконімів мають вплив як інтралінгвальні, так й екстралінгвальні чинники. З’ясовано, що назви населених пунктів Дрогобиччини утворені переважно за відантропоцентричною моделлю: найменування населеного пункту чи мікротопоніма за особовим ім’ям засновника, власника чи визначної особистості. Поширеними є також відпатронімні ойконіми. Екстралінгвальні чинники (соціально-політичний устрій, етнічний склад жителів) також визначають ойконімне середовище регіону, який є динамічним, тому й зазнає кардинальних змін при суспільно-політичних трансформаціях, оскільки історичний, етнографічний, політичний, соціологічний, ідеологічний аспекти відіграють основну роль у функціонуванні тих чи інших номенів на позначення тих самих об’єктів. Ойконіміка виразно окреслює специфічні риси регіону, виражає ціннісні орієнтири його мешканців. Функціонуючи в певний історичний період, вона містить інформацію про соціальну та етнокультурну атмосферу своєї доби.
Медійний образ стереотипу мешканця великого міста Сполучених Штатів
Стаття присвячена аналізу образного втілення соціокультурного стереотипу мешканців таких великих міст США, як Нью-Йорк і Лос-Анджелес. Як чуттєво-предметні уявлення про стереотипи, образи відтворюються у медіадискурсі вербальними і невербальними знаками. Інтерпретаційна реконструкція образу містян у дослідженні спрямована на розкриття їхніх асоціативних та оцінних характеристик, представлених у прямих і образних номінаціях. Медійний дискурс представляє ньюйорківців як зосереджених на успіху, енергійних і агресивних, тоді як лосанджелесці зображуються як захоплені удосконаленням своєї зовнішності, поверхові і марнолюбні. Бінарна опозиція образів мешканців Лос-Анджелеса та Нью-Йорка представляє соціокультурний стереотип мешканця великого міста Сполучених Штатів у медійному дискурсі.
The evolution of death perception through disaster worldviews: an interdisciplinary analysis
The study presents a comprehensive interdisciplinary analysis of the problem of death through the prism of catastrophe discourse. The work reveals the evolution of death perception from primitive forms of fear in prehistoric societies to modern interpretations in a globalised world. The research explores the interconnection between anthropological, religious, philosophical, psychoanalytic, existentialist, and sociocultural approaches to understanding death. Special attention is paid to how catastrophic events transform the collective perception of mortality. The analysis begins with the anthropological origins of death awareness in primitive societies, tracing the emergence of ritual practices in funeral culture. Religious interpretations of death are examined through concepts of animism and beliefs in the afterlife. The philosophical dimension is presented through the evolution from classical to modern interpretations of death, particularly Heidegger's concept of "being-toward-death." The psychoanalytic approach is revealed through Freud's theory of thanatos and Jung's archetypes of the collective unconscious. The existentialist understanding of death is analysed through the works of Camus, Jaspers, and Sartre, who consider death an integral part of authentic existence. Of particular value is the analysis of the sociocultural dimension of the death problem in the context of contemporary global catastrophes, where not only individual but also collective perception of mortality is transformed. The biopolitical, symbolic, and mediatised aspects of death in the era of technology and global risks are explored. The research demonstrates that in the discourse of catastrophes, death acquires additional dimensions — collective traumatic experience, biopolitical regulation, and mediatised consumption—making its perception more complex but potentially more alienated from personal experience.
Частиномовні новотвори українських футуристів як ознака когнітивного відчуження художнього мислення: кількісний аналіз
У статті запропоновано інтерпретацію виявлених закономірностей у контексті теорії когнітивного відчуження, що розглядає авторські новотвори як засіб трансформації сприйняття дійсності. Проаналізовано частиномовну належність новотворів українських футуристів. На основі корпусу текстів, що включає прижиттєві видання М. Семенка та Ґ. Шкурупія, а також видання О. Влизька, О. Слісаренка та Ю. Шпола, проведено квантитативний аналіз частотності вживання новотворів різних частин мови. Встановлено, що винятковою рисою мовотворчості М. Семенка є збалансований розподіл новотворів між різними частинами мови та велика кількість новотворів-прислівників, тоді як для більшості інших авторів притаманне домінування новотворів-іменників. Визначено індивідуальні частиномовні преференції досліджуваних авторів та окреслено перспективи подальших студій неологічних процесів у літературі українського авангарду.
Контрастивний аналіз символічних значень найменувань оселі, її елементів та речей, які найчастіше в ній використовуються, в українській та англійській мовах
Дана стаття розглядає питання символіки найменувань оселі, її елементів та речей, які в ній найчастіше використовуються, у зіставному плані української та англійської мов. Були розглянуті питання контрастивного аналізу та символізму як явищ. Ми вважали символи словами, які представляють певну ідею, предмет, явище або почуття, і які є зрозумілими певному колу людей. Символ не є прямим відображенням того, що він представляє, а є лише умовною формою. Він може бути пов'язаний з конкретною культурою, групою, подією або ідеєю, викликати у читача певні почуття та асоціації, залишаючи їх відкритим для інтерпретації. Нами були вибрані зі словників символічні значення найменувань оселі, її елементів та речей, які в ній найчастіше використовуються, співставлені в українській та англійській мовах. Після цього ми порівняли та згрупували їх за подібностями та відмінностями. Були розглянуті асоціативні поля кожної назви, прослідковано, які символи найчастіше вживаються в обидвох мовах, щоб допомогти студентам, учням та дорослим, що прагнуть вивчити іноземну мову, засвоїти та зрозуміти мовні явища та правильно робити переклад. В результаті, ми отримали групи символів найменувань оселі, її елементів та речей, які в ній найчастіше використовуються, що частково або повністю співпадають чи частково або повністю різняться. Ми прослідкували, як конкретні образи перетворюються на багатозначні символи, які можуть мати різні інтерпретації. Основним методом дослідження був використаний контрастивний аналіз, крім того, ми застосували статистичний метод, щоб кількісно представити результати, що дає змогу встановити тенденції явища символізму найменувань оселі та її елементів в обидвох мовах. Оскільки такі дослідження вже проводились нами на базі інших лексико-семантичних груп, матеріал даної статті доповнить загальну картину контрастивного співставлення символізму в обидвох мовах.
Типологія медійного тексту як основа формування медійної грамотності
Розвиток медійної грамотності сучасної цифровізованої людини є актуальним питанням у добу активної цифровізації усіх сфер людського життя та за умови підвищення ролі медіа у повсякденному житті. Медіа наразі активно формують політичну та суспільну думку, сприяють розвитку фінансових, економічних, особистісних поглядів пересічної людини, і тому потребують ретельного вивчення задля того, щоб освічена людина вміла відрізняти факти від суджень, набувала навичок виявлення маніпулятивного або фейкового контенту, активно оволодівала ефективними прийомами комунікативної взаємодії. Медіаграмотність наразі є не просто компетенцією, а нагальною потребою, що дозволяє вільно орієнтуватися у медійному просторі і не «губитися» у великій кількості інформації, розуміючи, що не можна бездумно споживати усе те, що теоретично знаходиться наразі у медійній площині. Саме тому в умовах збільшення можливостей отримання нескінченного інформаційного потоку, у тому числі навіть не виходячи з дому, підвищується потенціал загроз, які можуть чекати сучасну молоду людину як психологічно незрілу особистість під час медійної комунікації.
Особливості вербалізації концепту «війна» в італійських онлайн-ЗМІ в контексті повномасштабного вторгнення Росії в Україну (2022–2025)
У статті проаналізовано лінгвістичні особливості вербалізації концепту «війна» в італійському медіадискурсі на матеріалі онлайн-видань у контексті російсько-української війни 2022–2025 рр. Акцентовано на мовних засобах репрезентації концепту «війна», зокрема на використанні емоційно забарвленої лексики, воєнної метафорики і тематичних домінант висвітлення війни. З’ясовано, що італійські медіа переважно інтерпретують повномасштабне вторгнення РФ як «неспровоковану агресію», приділяючи особливу увагу гуманітарним аспектам (кризі біженців, воєнним злочинам) та героїзації спротиву України. Результати дослідження поглиблюють розуміння мовної репрезентації концепту «війна» в зарубіжних медіа та можуть слугувати підґрунтям для подальших студій у галузі лінгвістики війни.
Comparative analysis of phraseological units with an animalistic component in the Ukrainian and German languages
In the proposed study, phraseological units with an animalistic component (PhAC) based on the Ukrainian and German languages has been analyzed. It has been established that the specified language layer is widely represented in the Ukrainian and German languages and represents the linguistic picture of the world of these сommunities. The role of animalisms (zoonyms) in the formation of the linguistic picture of the world is determined by the natural environment, features of socio-historical development and culture. Based on the results of comparative analysis, it was established that the most used zoonyms in the group of phraseological units in the Ukrainian and German languages are animals with which a person has the most contact in everyday life - these are domestic animals, and for both cultures these animals are almost identical, which is explained by similar natural conditions (climate, temperature regime, etc.) and common features of household management. However, not all animals in the PhAC in the two languages are equally endowed with positive and negative traits, which is explained by different levels of socio-economic development and the way people perceive the world around them in the Slavic and German worldviews. We see the practical value of the research in the use of data in the process of practical teaching of German as a second foreign language, as well as in translation from one language to another.
Раціональна й емоційна складова поведінки героїв Миколи Куліша
У статті аналізуються драматичні тексти Миколи Куліша, який пережив світоглядний злам: від мрійливого прихильника комуністичної доктрини до тверезого критика тоталітарного режиму. Було виявлено, що персонажі його творів у своїх діях здебільшого керуються раціональним компонентом. Емоційність не відіграє ключової ролі в їхній поведінці. Було встановлено, що автор, у творчості якого визначальною була модерна, експресіоністична естетика, моделюючи поведінку своїх героїв, найчастіше задіює стратегію «втеча». Було з’ясовано, що такий план дій письменник застосовує у двох протилежних моделях: «втеча від відповідальності» та «втеча як захисна реакція в період екзистенційної загрози» (або «втеча задля збереження життя»). Модель «втеча від відповідальності» характеризує поведінку тих, хто є творцями чи прихильниками соціалістичного суспільства. Модель «втеча задля збереження життя» – тих, хто не сприймає нової влади і вдається як до власне втечі, так і до втечі шляхом мімікрії
The model of comparative studies developed by the Ukrainian emigre community in the 1930s–1980s: experience and prospects
The article analyzes in a holistic way the model of comparative studies developed by the Ukrainian emigre community in the 1930s–1980s. The concepts, views, and methodological approaches implemented in the works of Ukrainian scholars-emigrants (J. Bojko-Blokhyn, M. Hnatyshak, M. Hlobenko, S. Hordynsky, V. Derzhavyn, I. Kaczurovskyj, I. Mirchuk, D. Chizhevsky, Y. Sherekh, and others) are systematized. The author traces the evolution and functions of comparative studies of the Ukrainian emigre scholars of this period, outlines the vectors of these studies, and characterizes trends and problems of the emigration comparative paradigm. The interdisciplinary nature of the works of the emigre scholars is revealed, with access to the fields of philosophy, ethnopsychology and anthropology, which determines the attention to genetic contactology and typology and the desire to develop intertextual and intermedial studies. Conclusion about the model of comparative studies of the Ukrainian emigre community of this period as a holistic phenomenon is substantiated. The author proves that the views of the emigre scholars, who preserved national traditions, ensured continuous development of Ukrainian comparative literature, and enriched its methodological tools — remain relevant until now, outline the field's prospects, and promote new scientific research in the global academic space. The study applies achievements of the methodology of historical and comparative analysis and methodology of cultural-historical and receptive-historical schools.
typological similarities and differences
Своєрідність художньої реалізації психології героя-дитини в повісті Анатолія Дімарова «Діти»
У статті розглянуто питання специфіки художнього втілення дитячої психології в повісті «Діти» (1976) Анатолія Дімарова. Крім того, осмислено авторську інтерпретацію образів героїв-дітей – євреїв за національністю, багатогранність їхнього внутрішнього «Я»; зосереджено увагу на концептуальності домінантного засобу творення характеру – художній деталі тощо. Акцентовано, що одним із провідних мотивів повісті «Діти», безпосередньо повʼязаним із художнім виокресленням психопростору героя-дитини, є мотив страху. Умонтовуючи в канву сюжетно-композиційного простору образи єврейських дітей Діми і Рити, письменник ніби готує благодатний ґрунт для розмислів, зʼясування (чи хоча б актуалізації) причин людиноненависництва, джерел і наслідків воєнної риторики, її вплив на вразливе дитяче «Я» тощо. Зʼясовано, що мовлення героїв нерідко тісно взаємодіє з невербальною комунікацією – жестами, мімікою, рухами тощо. Класичні невербальні інструменти, що загалом підлягають контролю, інформативно насичені, сигналізують про емоційну складову внутрішнього стану персонажа, уможливлюють відтворення його переживання.
Ви ж знаєте, непевна в неї смерть»: смерть Офелії у світлі народної танатології
Пропонована стаття спирається на засадничі ідеї Ф. Ар’єса щодо зміни уявлень про смерть та, відповідно, всього, що пов’язане з підготовкою до неї та її ритуалізацією; на висловлену в роботах з культурної антропології, археології, етнології, історії думку про необхідність дослідження дискурсу смерті за допомогою міждисциплінарного інструментарію; втілення такої можливості у літературознавчих розвідках, пов’язаних з інтерпретацію смерті шекспірівської героїні. Мета статті – проаналізувати смерть Офелії у світлі традиційної танатології. Новизна дослідження полягає у переакцентуванні уваги з питання «як загинула?» на питання «чому не рятували?» та «чому так поховали?», що мотивувало залучення не лише історичного й літературознавчого, але й фольклорно-етнологічного, історичного контексту, прочитання поведінки героїні крізь призму побутової культури та звичаєвості Англії часів Шекспіра. Інтерпретація смерті та поховання Офелії зумовлена твердженнями англійських етнологів про існування традиційних пожертв водоймам, які призводили до частих смертей, від яких не рятували, вважаючи закономірними. Проведений аналіз дозволяє стверджувати, що амбівалентне ставлення персонажів до смерті та характер поховання Офелії мотивовані традиційним ставленням до потопельників, яке впродовж віків було закріплене у законодавстві, де смерть від води могла розглядатися за певних умов як самогубство; незалежний від людини трагічний випадок; як непевна, сумнівна. Останній випадок розглядається як традиція пожертви водоймам, через що дівчина не чинила опору долі, свідок/свідки дозволили їй втопитися, а священник не погодився виконувати повний церковний обряд поховання. Аналіз шекспірівських творів у світлі фольклорно-етнологічних свідчень та сучасних знань про культуру шекспірівської доби загалом дає можливість дешифрувати зрозумілі сучасникам і напівпрозорі або й непрозорі для нас коди літературної спадщини Великого Барда.
Інтермедіальні структури в поезії Святослава Гординського 1930–1940 рр.
У статті запропоновано аналіз інтермедіальних явищ у поезії С. Гординського 1930-1940 рр., багатій на інтерференцію мистецтв та не-мистецтв, на поєднання стратегій образотворчого мистецтва, ігрового кіно, кінодокументалістики, історії. Особливу увагу зосереджено на історіософській поемі «Сім літ» (1939), у якій поет-візіонер здійснив реконструкцію періоду визвольних змагань в історії України з 1914 по 1920 рр., показав тодішні націєтворчі процеси, загрози, перемоги й поразки. Широку панораму подій митець зробив доступною читачеві у лапідарному тексті, застосувавши словесну візуалізацію – «графічні» та «кінематографічні» прийоми унаочнення етапів боротьби за волю й Державу. Завдяки інтермедіальному дискурсу невелика за обсягом поема увиразнює уроки історії, важливі для державотворення на початку ХХІ-го століття.
У статті розглядаються метафори на позначення чужини в поетичних збірках Віри Вовк 2012-2018 років. Поетеса прочитує чужину як позитивно, так і негативно. В позитивному сенсі чужина – це простір, що захищає від ворогів і дає змогу прийняти як дар плоди чужої праці (культури), зробивши їх частково своїми. В негативному значенні ідеться про нестачу добра: любові, розуміння, своєї культури тощо. Основні образи чужини в поезії В. Вовк поєднано з просторовими маркерами: землі, саду, будинку, хати, комори, комоду, столу (і престолу). Із метафорою саду сполучається метафора цвіту як життя і долі. Звідси В. Вовк переходить на питання, чи визначена доля наперед і чи залежить вона від наших дій, чи від наших / ворожих слів. Авторка застерігає від довіри ворогам (пісня Сирени), від підкорення їм, потурання їхній захланності, злочинам.
«Мова душі»: стратегії інтермедіальності у творчості Данте Габріеля Россетті
У статті аналізуються особливості літературних і живописних творів англійського поета і художника вікторіанської епохи Д.Г. Россетті в контексті романтичної концепції синтезу мистецтв та сучасних інтермедіальних студій. Творчість Россетті засвідчує тенденцію до складних інтермедійних констеляцій, яка експлікує трансгресію усталених меж різних мистецьких медіа. У розвідці аргументується думка про присутність в художніх текстах Россетті яскравих та оригінальних кореляцій вербального, візуального і музичного кодів, основою яких є синестетична образність. Використані для аналізу твори Россетті демонструють стратегії взаємодії між різними видами мистецтв і широкі можливості їхнього традиційного інструментарію, який в художній свідомості різносторонньо обдарованого митця оприявнює протеїстичну природу, здатність адаптовуватися до законів основної семіотичної системи, що збагачувало її та посилювало естетичну значущість художніх творів Россетті.
На шляху до національної літературної енциклопедії сучасного формату [Рецензія на колективну монографію. Сучасні літературні енциклопедії: світовий досвід; за ред. Галини Сиваченко. К.: НАН України, Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2024. 416 с.]
У критичній розвідці прорецензовано колективну монографію «Сучасні літературні енциклопедії: світовий досвід», яка є результатом дослідження наукового колективу Інституту літератури НАН України. У рецензованій праці вперше представлено широку панораму досягнень світової літературної енциклопедистики у синхронії та діахронії. Закцентовано на актуальності та своєчасності появи видання означеного формату, націленого на створення національної літературної енциклопедії як наступного етапу розвитку галузі в Україні. Монографія характеризується продуманою стуктурою, яка відповідає наміру авторів, меті та поставленим завданням. Встановлено, що дослідження (присвячене осмисленню традицій енциклопедистики у країнах Західної, Центральної та Південно-Східної Європи, двох американських континентів) репрезентує поліаспектну, багаторівневу та різновекторну картину поступу означеної галузі: від літературних енциклопедичних словників до енциклопедій, від друкованих книг до електронних видань; розглянуто широкий спектр підходів до організації різних видів енциклопедичних видань (універсальних та національних, зокрема й галузевих, персональних тощо), систематизовано способи, засоби та принципи відбору, а також групування матеріалу, критерії інтерпретації літературознавчих понять та явищ. Цілісності рецензованій праці надає увага авторів не тільки до питання історіографії, а й до ґрунтовного аналітичного аналізу загальних тенденцій розвитку світової енциклопедистики загалом. Запропоновано концепцію літературної енциклопедії, головні засади якої визначено у проєкції на створення такої праці на українському ґрунті. Вагома заслуга авторів дослідження полягає в осмисленні досягнень вітчизняної літературної енциклопедистики (зокрема фундаментальні роботи учених української діаспори) в зарубіжному контексті. Окреслено коло питань, що постають перед укладачами майбутньої української літературної енциклопедії. У дослідженні слушно привернуто увагу до багатофункціональності мультимедійної системи, зокрема можливості перехресного читання одного гасла. Потрактовано як винятково перспективну пропозицію авторів рецензованого видання стосовно об’єднання українських академічних енциклопедій на спільній онлайн платформі. Плідною видається й ідея застосування зарубіжного досвіду створення мультимедійних енциклопедичних платформ щодо залучення фільмографії, ілюстративного матеріалу. Пропоноване видання накреслює широкі перспективи подальшого вивчення досягнень світової літературної енциклопедистики, що, зокрема, передбачає й розширення «географії» досліджуваного матеріалу (огляд та аналіз основних тенденцій розвитку галузі у країнах Сходу, в Єгипті, Австралії та ін.). Підсумовано, що на основі осмислення багатовекторного розвитку світової літературної енциклопедистики, зокрема й вітчизняної як її складника, вироблено критерії, принципи та підходи створення моделі майбутньої української літературної енциклопедії сучасного формату як явища національної культури, своєрідної її візитівки у глобалізованому світі.
Книга про одного призабутого вісниківця[Руснак Ірина. Микола Чирський: Сильвета про творче горіння на бойовій стійці: Монографія. Київ: Київський столичний університет ім. Б. Грінченка, 2025. 392 с.]
У рецензії проаналізовано оригінальну монографію Ірини Руснак про маловідомого автора міжвоєнної доби ХХ ст., учасника літературної течії вісниківства Миколу Чирського (1902–1942). Осмислено масив фактографії, яку опрацьовано в книзі, показано її значення для глибшого пізнання культурної та інтелектуальної історії української еміграції. Пояснено, наскільки зручним і правильним виявився методологічний підхід авторки монографії до вивчення біографії письменника, коли вона зуміла логічно й аргументовано поділити його життя та творчість на сім етапів. Це дозволило побачити випукліше внесок літератора в українську культуру еміграції. Оцінено високий рівень теоретичного дискурсу монографії, якість застосування в ній літературно-критичних матеріалів із періодики міжвоєнної доби. Відзначено ґрунтовність проведеного Іриною Руснак аналізу настроїв епохи, її ідеологічних тенденцій, особливостей розвитку преси того часу. Осмислено якість естетичних оцінок літературних новаторства Миколи Чирського як драматурга, кіносценариста, фельєтоніста. Відзначено внесок письменника в культурницьку працю на Закарпатті як історично відсталому українському регіоні. Доведено, що творчість М. Чирського цілком вписувалася у ідейно-естетичні параметри вісниківського неоромантизму, а сам автор суттєво впливав на мислення учасників цієї літературної течії. Оприлюднені матеріали кардинально змінюють загальну картину людських стосунків та культурних зацікавлень серед української еміграції міжвоєнної доби.
Developing conference interpreter training in Ukraine within the EU integration framework: case studies, research, and strategic recommendations
This article examines the evolution of conference interpreter training in Ukraine in the context of the country’s European integration and the growing demand for multilingual communication in international institutions. It explores how interpreter education is being reshaped to align with the European Union’s standards, institutional frameworks, and quality assurance mechanisms. Drawing on EU-funded research, comparative case studies from established training systems in EU member states, and recent national reforms and pilot initiatives in Ukraine, the study identifies both successful practices and systemic challenges. Special attention is given to institutional development, the role of professional networks, and the integration of EU-accredited curricula. The article offers strategic recommendations aimed at ensuring sustainable, high-quality interpreter training capable of supporting Ukraine’s participation in the multilingual and multicultural environment of the EU. It argues for greater institutional support, long-term investment, and cross-border cooperation to build a resilient infrastructure for professional conference interpreting that meets European standards.
Міфопоетика як показник притчової природи роману Василя Шкляра «Ключ»
Основна увага автора зосереджена в статті на жанровій трансформації в романі «Ключ» Василя Шкляра. Незважаючи на те, що завдяки напруженому сюжету його часто класифікують як детектив – жанр, специфічний для масової літератури, цей роман розкриває значно складніші теми, такі як моральний вибір, пошук життєвого призначення, силу любові й протистояння злу, що властиві елітарній літературі. Аналіз притчової природи твору, спрямованої на вічні загальнолюдські цінності, дозволяє розкрити глибинні філософські сенси, приховані за розвитком гостросюжетних подій. Використаний у статті міфопоетичний метод дослідження був зумовлений потребою розглянути міфологічну образність і символіку, які сприяють універсалізації змісту твору й виходу на перший план саме позачасової проблематики. Притчовий характер детективного роману розкривається в постмодерністському вимірі: автор не дає прямих повчань, а спонукає до роздумів щодо достовірності моральних принципів; замість чіткого висновку – багатозначна суть, що формується індивідуальним розумінням читача.
Студія одного вірша. «Автограф» Володимира Базилевського
Актуальність статті, присвяченої студії вірша «Автограф» Володимира Базилевського, зумовлена метою простежити на прикладі одного твору механізм трансформації історичного факту в явище мистецтва. Методологічним підґрунтям слугує хронотопічна модель аналізу, пов’язана з біографічною, герменевтичною та контекстуально-інтерпретативною дослідницькими методиками. Проаналізовано специфіку художнього трактування відомого соціокультурного факту – процедури захисту кандидатської дисертації молодого літературознавця-україніста Василя Фащенка та приїзд до Одеси у ролі першого опонента видатного поета-неокласика академіка Максима Рильського як важливої події у науково-культурному житті Одеського університету, репрезентованої в контексті відтворення персоносфери у ключовому тріумвіраті Василь Фащенко – Максим Рильський – Володимир Базилевський.
Про жанрову природу роману Мішеля Уельбека «Карта і територія»
Статтю присвячено дослідженню жанрових стратегій Мішеля Уельбека. Його роман, як і переважним чином уся література доби постмодерну, містить у собі ознаки кількох жанрів. Науковці надають різні трактування змісту категорії «метажанр», пов’язують її з типом змістовно-формальної цілісності твору, вважають результатом саморефлексії, розглядають як акт діалогу жанрів тощо. У статті виявлено, які саме жанрові форми використано автором роману «Карта і територія», мотивовано їхнє використання. При цьому жанр розглянуто як один із рівнів літературного твору як художньої системи, тому об’єктом уваги в статті є не тільки жанр, але й заголовковий комплекс, образна система, архітектоніка роману. Усі ці рівні зумовлені вирішенням у творі проблеми змісту мистецтва, співвідношення факту та вигадки. Герой роману намагається стати над життям і підмінити його образом (картою). Але, крім цього вигаданого письменником протагоніста, у його романі є ще один герой, сам Мішель Уельбек, який влаштовує реаліті-шоу із свого власного буття. У зв’язку з цим в статті вирішується питання підґрунтя перетворення твору у другій його частині на реаліті-роман. Більш того, третя частина твору за своїм жанром є трилером (Уельбек створює перформанс із власної смерті). Автор статті робить висновок про зумовленість цих двох жанрових форм (трилера та реаліті-роману) сатиричною спрямованістю «Карти і території». Це ігрова стратегія, яка має на меті декларувати право художника на суверенність. Уельбек, швидше, знущається зі спроб маси втручатися у його інтимний простір, ніж керується бажанням стати більш відкритим цієї масі. Таким чином звернення до різних жанрів зумовлено намаганням автора знайти художнє вираження власного розуміння суті мистецтва та відносин між художником та його реципієнтом.
Білінгвізм української прози першої половини ХІХ століття: проблема культурного трансферу
Білінгвізм розглянуто як комунікативний простір, в якому співіснують офіційне та альтернативне мовлення, імперський дискурс і антиколоніальна риторика. Напруження між ними створює ґрунт для численних тропів постколоніального мовлення, якому властива підривна, самовикривальна тональність, прихований пафос розвінчання шанобливого ставлення до панівної мови. Ідеться також про визрівання української літератури національною мовою в умовах гібридної ідентичності, інтеграції вищих прошарків суспільства в імперські кола. Простежено асиметричні відносини між ототожнюванням себе з імперією, сюжетами службових кар’єр, офіційних біографій і незалежною мовною поведінкою, ментальним простором. Виявлені розподібнення між слідуванням спотвореному національно-психологічному комплексу малоросійства та історичною пам’яттю про етнічне коріння, місця постання українського державотворення і зв’язку з предковічними традиціями. У схрещенні цих складових народжується феномен марґінальності з практично невіддільними центром і периферією, які постійно перетинаються і витворюють явища диглосії, мультилінгвальності, мовної інтерференції. Взаємодія мови-донора і мови-реципієнта відбувається за принципом трансферу, впізнавання, засвоєння на марґінесах дискурсу влади та його перетворення в мовлення з протиставними значеннями. Складна мовна карта України ілюструє перманентність імперської політики, яка, немов дволикий Янус, лише змінювала форми своєї присутності на підлеглих територіях і згідно з кон’юнктурою пересувала асиміляційні кордони то в бік цілковитого поглинання, привласнення, то в бік позірної демонстрації етнічної окремішності, відмінності українців. Застосування методології трансферу дозволяє зрозуміти складність сьогоднішніх інтеграційних процесів в Україні в контексті культурно-історичної ситуації першої половини XIX століття.
Творчість, яка виховувала й навчала… Художня проза на сторінках Чернівецького дитячого журналу «Українська ластівка» 1933–1940 років
Ідеться про художню прозу як органічну частину літературного контенту чернівецького щомісячного дитячого журналу «Українська ластівка» (1933–1940) – знакового явища в освітньо-педагогічній та культурній історії Буковини періоду румунської окупації. Видання істотно вплинуло на формування української національної ідентичності юних читачів, їхні естетичні уподобання, моральні орієнтири саме через популяризацію зразків загальноукраїнського та світового письменства. У великому масиві епічних творів, надрукованих журналом, виокремлено групи літературних казок, оповідань та байок як найближчих дитині, їх розглянуто з погляду жанрової специфіки, особливостей ідейно-тематичного змісту й поетики. При цьому увагу закцентовано на вартісних першодруках, цілком невідомих нині, оригінальних авторських роботах у жанрі казки, присвячених героїчному минулому й іншим екзистенційним проблемам українського буття (зокрема темі голодомору). Ця ж принципово нова національно-патріотична проблематика, включаючи стрілецьку, разом зі змалюванням шкільного життя дитини, її стосунків з оточенням, природою фігурує і в оповідній прозі «Ластівки». Тоді як байка, завше зорієнтована на захист моральних цінностей людини, не зазнала під пером дописувачів до журналу ідейних новацій, залишившись попри все дієвим засобом виховання. Звернено увагу й на публікацію в часописі перекладів-переробок зі світової літератури, елементи українізації в окремих із них, а також на постаті бодай окремих авторів, адже це значною мірою завдяки їхнім зусиллям журнал виявився зразком змістовного національно зорієнтованого дитячого видання.
журнал «Українська ластівка» 1933–1940 років
Метамодерністський роман як модель відображення принципів мінливості й циклічності естетичних феноменів
У статті схарактеризовано метамодерністський роман як модель художнього відображення принципу мінливості та циклічності естетичних феноменів у дискурсі літератури. Розвинуто ідею «колообігу» естетичних явищ, яку сформулював Д.В. Затонський. Проаналізовано, як ця концепція реалізована в літературному дискурсі метамодернізму. На прикладі роману «Атлас хмар» Д. Мітчелла експліковано тенденцію реактуалізації авангардистських прийомів, які адаптовані до сучасних естетичних тенденцій. Порівняно метамодерністські техніки в романі «Атлас хмар» Д. Мітчелла з тенденціями у творчості інших європейських авангардистів (Юра Зойфер та Ґюнтер Ґрасс), що дає можливість простежити загальну літературну карту метамодернізму та його національних варіантів. Окреслено вплив творчості цих письменників на формування жанрових моделей у парадигмі метамодернізму. Визначено, що в метамодерністських романах спостерігаємо синтез різних естетичних традицій, що уможливлюють нові змістові й наративні структури. Схарактеризовано, що вивчення метамодерністського роману відкриває перспективи для подальших досліджень метажанрового патерну. Проаналізовано тріаду «злочинець» – «жертва» – «попутник», яка слугує соціологічно-культурологічним інструментом для аналізу персонажів «Данцизької трилогії». Така модель демонструє принципову неоднозначність статусів героїв, адже та сама особа може виступати як жертва в одній ситуації та злочинець в іншій. Особливу увагу приділено уявній провині, яка активно тематизується в романах трилогії, зокрема у «Бляшаному барабані», підкреслюючи розрив між об'єктивною історією та внутрішнім світом персонажів. Простежено, як мотив провини формує індивідуальні та колективні наративи пам'яті, постаючи механізмом автентичного переживання минулого. Окреслено метамодерністські концепти автентичності. Проаналізовано, як Ґ. Ґрасс у романах створює простір, де провина може бути не лише реальною, а й уявною. Це дає можливість розглядати романи як засоби дезілюзіонування дійсності, що відображають парадокси досвіду. Зокрема, у романі «Атлас хмар» Д. Мітчелла досліджено ідею повторюваного циклу жадоби влади, що підкреслює безперервність конфліктів в історії.
Синтаксичні суб’єктивеми як засіб реалізації авторської модальності в поетичному дискурсі (на матеріалі творчості Тетяни Яковенко)
У статті здійснено комплексний аналіз синтаксичних суб’єктивем як одного з провідних засобів реалізації авторської модальності в поетичному дискурсі (на матеріалі творчості Тетяни Яковенко). Узагальнено сучасні лінгвістичні підходи до розуміння категорії суб’єктивності та поняття суб’єктивеми, окреслено їхні функціонально-семантичні параметри. Особливу увагу приділено виявленню та систематизації синтаксичних засобів суб’єктивізації мовлення, зокрема парцельованих конструкцій, еліптичних і неповних речень, повторів, риторичних запитань і вигуків, інверсій, авторських розділових знаків, а також прийомів інтонаційно-графічного виділення, що формують індивідуально-стильову манеру поетеси. Проаналізовано їхню роль у вираженні емоційно-оцінної позиції ліричного суб’єкта, посиленні експресивності висловлення та актуалізації ефекту співприсутності автора в тексті. Доведено, що синтаксичні суб’єктивеми в поетичному мовленні функціонують як багаторівневі маркери суб’єктивної модальності, інтегруючи семантичний, інтонаційний та візуально-графічний плани організації поетичного тексту. Окреслено перспективи подальших досліджень, пов’язані з міждискурсивним зіставленням суб’єктивем у сучасній українській поезії та поглибленням аналізу їхньої когнітивно-прагматичної специфіки.
Трансформація комунікативної моделі політичного лідера (на прикладі канцлера ФРН А. Меркель)
У статті досліджено трансформацію комунікативної моделі Ангели Меркель на матеріалі її промов до Дня німецької єдності 2006 та 2021 років. Здійснено лексико-граматичний, стилістичний і прагматичний аналізи текстів, що дозволяє простежити зміну комунікативних стратегій лідера – від апелятивно-мобілізуючого до рефлексивно-етичного типу політичного мовлення. Виявлено, що ранній період характеризується перевагою особистого «я»-наративу та риторики ентузіазму, тоді як пізній – прагненням до колективного діалогу, відкритості й моральної відповідальності. Особливу увагу приділено метафорі відкритості як наскрізному мотиву двох промов.
Єврейська ідентичність у США та осмислення травми голокосту у творах Синтії Озік «Шаль» і «Роза»
У статті проаналізовано формування єврейської ідентичності в США у зв’язку з травматичним досвідом Голокосту на прикладі творів Синтії Озік «Шаль» і «Роза». Розглянуто історичний та соціальний контексти міграції євреїв до США, різні моделі самоідентифікації (релігійна, етнічна, культурна), а також вплив травматичних подій на особистісну та колективну пам’ять. Авторка осмислює трагедію Голокосту через естетичний та символічний виміри, зокрема використовуючи елементи магічного реалізму та міфотворення. У фокусі – постать жінки-уцілілої, чий досвід втілює втрату, виживання та реконструкцію ідентичності в умовах діаспори. Зроблено акцент на особистісному рівні переживання травми, що підкреслює індивідуальний вимір пам’яті на тлі колективної катастрофи. Твори С. Озік інтерпретуються як літературні приклади посттравматичного письма, в яких минуле формує теперішнє через емоційну, культурну та поетичну призму.
Актуалізація класичного тексту в жанрі римейку: телесеріал «Спіймати Кайдаша» (2020)
Аналізується жанрова специфіка телесеріалу «Спіймати Кайдаша» (2020) сценаристки й продюсерки Наталії Ворожбит та режисера Олександра Тіменка. Ідентифікуються маркери його успіху. Кінотекст максимально зберігає фабульну матрицю повісті «Кайдашева сім'я» (1878) І. Нечуя-Левицького. Водночас, класична фабула виразно осучаснюється, набуває нових соціальних акцентів: тут творчо переосмислюються вже здавна знайомі «традиційні образи» та «вічні питання». Першоджерело актуалізується не лише на рівні хронотопу, персоносфери, сюжетотворення та історичного контексту, але й на рівні стильових парадигм нової епохи. Суттєві модифікації епічного сюжету також відбуваються й на жанровому рівні. Автори ввели додаткові сюжетні фрагменти з участю нових персонажів, значно збільшуючи обсяг (текст класика на півтори сотні сторінок перетворився на дванадцятисерійну міні-епопею). Це розгорнуло проблематику першоджерела, за рахунок акторської гри стало більш виразним психологічне розкриття внутрішнього світу персонажів. Соціально-побутова сатирично-гумористична повість-хроніка, трансформуючись відносно специфічних вимірів іншого виду мистецтва, перетворилася на успішний «трагікомічний» кінороман. Констатовано, що наявний ресурс «Кайдашевої сім'ї» виявив тенденцію актуалізуватися в часі та просторі за рахунок пародіювання стереотипів, певною мірою – завдяки деміфологізації і десакралізації звичних культурних кодів. Римейк «Спіймати Кайдаша» підтвердив потенційний ресурс першоджерела, можливості його успішного переспіву.
Авторське право (c) 2022 Серія: Філологія