Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Філологія Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Fìlologìâ Bulletin of Mariupol State University. Series: Philology ISSN 2415-3168(Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05781
Across borders: Dotsenko’s faulknerian odyssey
This article delves into the noteworthy contributions of Rostyslav Dotsenko, a Ukrainian translator, to the incorporation of William Faulkner’s works into the Ukrainian literary landscape. Given the convergence of worldviews and thematic preoccupations between Faulkner and Dotsenko, this study examines the ways of how Dotsenko’s translations have effectively conveyed the intricate nuances of Faulkner’s prose works to Ukrainian readers as well as engages with the broader cultural framework, social issues and their reflection in the Ukrainian context: By meticulously analyzing the multifaceted challenges and innovative strategies employed in translating Faulkner’s complex and often experimental prose, this study highlights the significance of Ukrainian translations in fostering intercultural dialogue and expanding the horizons of literary appreciation.
Авторське право (c) 2024 Серія: Філологія
Ідея єдності Німеччини: лінгвоперсонологійний аспект
У статті встановлено мовні способи і засоби презентації ідеї єдності Німеччини у лінгвоперсонологійному аспекті на матеріалі промови Канцлера ФРН А. Меркель. Установлено вплив прецедентних феноменів на формування особистісного виміру політика. Проаналізовано застосування прийомів привертання уваги, характерних для А. Меркель. Виокремлено асоціативне/концептуальне поле ідеї єдності та схарактеризовано шкалу цінностей у політичному виступі.
Концептуалізація фреймів документа за допомогою синтаксичних, семантичних та графічних засобів
У статті проаналізовано репрезентацію корінних громад та їхніх знань у Шостому аналітичному звіті Міжурядової групи експертів зі зміни клімату, а саме в Спеціальному звіті про океан і кріосферу в умовах зміни клімату. Корінні громади представлено головним фреймом «Агент – Реципієнт». Проаналізовано синтаксичні, семантичні та графічні засоби, за допомогою яких концептуалізовано даний фрейм. Додатковий фрейм «Знання корінних народів – Західна система наукових знань» ґрунтується на зазначених у фреймі контекстуальних антонімах. Знання корінних народів про навколишнє середовище, кліматичні зміни, природу представлено у звіті як таке, що доповнює наукові знання, маючи на увазі, що вони відіграють другорядну незначну роль. Таке оформлення ненавмисно посилює домінування західної системи наукового знання та відображає важливі соціальні проблеми. Водночас висхідне визнання важливості знань корінних народів у розв’язанні кліматичних проблем розглядається у звіті як доказ позитивної ідеології.
міжурядова група експертів з питань зміни клімату
Intergovernmental Panel on Climate Change
Дискредитація національної еліти як колоніальний симптом у літературі першої третини ХІХ століття
У статті розглянуто художні стратегії дискредитації образів представників національної еліти (нащадків козацької старшини, чиновництва, духовенства) в українській літературі першої третини ХІХ століття як під впливом імперської гібридної атаки на український провід (одним із прецедентів якої є славнозвісна п’єса О. Шаховського «Козак-стихотворец»), так і внаслідок закономірного занепаду державо- й культуротворчого потенціалу еліти в ситуації колоніальної стагнації громадської, духовно-освітньої, культурно-мистецької сфер у результаті імперської асимілятивної політики. Колоніальний модус художнього мислення з патернами меншовартості, недооцінки національних надбань, атрофією чи мутацією патріотизму, національної гідності, історичної пам’яті зумовив домінування таких стратегій, як бурлескне осмішення образів чиновного «панства», дрібного духовенства та їхньої «не зрозумілої» української книжної мови (Тетерваковський, Финтик в драматургії І. Котляревського, Пістряк у повісті «Конотопська відьма» Гр. Квітки- Основ’яненка, образи дяків-ловеласів у п’єсах П. Котлярова, В. Гоголя), сентиментально-провінційне «опрощення», локалізація в полі приватної, гастрономічної, матримоніальної проблематики образів недолугих, неосвічених нащадків козацької старшини (як-от сотник Забрьоха в повісті «Конотопська відьма» Гр. Квітки-Основ’яненка). Остання стратегія виявляє балансування художньої свідомості на межі колоніальної самокарикатуризації та антиколоніальної сатири.
українська література першої третини ХІХ століття
художні стратегії зображення національної еліти
творчість І. Котляревського, Гр. Квітки-Основ’яненка, В. Гоголя
Кінокартини як візуалізація та інтерпретація літературного твору (на матеріалі робіт Венеційського кінофестивалю у 2024 році)
У статті проаналізовано взаємозв’язок між сучасною літературою та кіномистецтвом на матеріалі робіт, представлених на Венеційському кінофестивалі у 2024 р. Згідно з рейтингом 100 найпопулярніших кінокартин за версією IMDB (Internet movie database), більше 30% фільмів були створені на основі літературних творів, а серед 21 кінокартини, представлених у Венеції в 2024 р., 7 були зняті на базі літературних творів. Враховуючи високу популярність кінематографу в світі та в Італії зокрема, а також трансформацію каналів споживання інформації, за рахунок чого споживання літератури показує загальну динаміку скорочення, у статті виявлені механізми підвищення читацького інтересу за рахунок ресурсів кінематографу і проаналізовані літературні наративи, які, на думку кінокритиків, є найбільш актуальними для аудиторії та були успішно інтерпретовані в кіно. Кінематограф на сьогодні вважається дієвим інструментом переносу моделей соціальних норм і поведінки та впровадження нових трендів. На основі наративів, які були візуалізовані в кіно, був визначений віртуальний порядок денний та сенси, важливі для суспільства в найближчому майбутьному.
Художня література про війну на сході України: специфіка та особливості репрезентації соціального дискурсу
Етап російсько-української війни, локалізований на сході України, тривав вісім років (2014–2021). Цей період породив дискурс, який відображав формування в українському суспільстві усвідомлення цієї історичної події. У статті розкрито специфіку літературного дискурсу про війну на сході країни та наголошено на особливостях репрезентації тогочасного соціального дискурсу в художній літературі.
Рецепція дисабілітивної героїні навколишнім світом у романі «За межею» («Out of My Mind») Шерон М. Дрейпер
У статті розглядається різна рецепція дисабілітивної героїні Мелоді Брукс навколишнім світом (батьками, нянею-сусідкою, вчителями, наставником, однокласниками, подругою, лікарем та ін.) у романі «За межею» («Out of My Mind») Шерон М. Дрейпер, оповідь у якому ведеться безпосередньо головною героїнею; намагання сприйняття суспільством дітей з обмеженими можливостями не як «інакших», а як рівних собі у всьому, коли вони вчаться в нормальній школі у 5 класі з інклюзивною освітою. Розкривається надзвичайно актуальна тематика пам’яті, порозуміння, чуйності, уваги до іншого, справжніх відносин, дружби між підлітками, незалежно від їхніх індивідуальних особливостей, цінності зв’язку через спілкування, сили слова (через кільцеву композицію). Аналізується таке явище міжсенсорного сприйняття, як синестезія, використання сенсорних образів, сильна інтертекстуальність з називанням справжніх імен діячів культури, науки і техніки і їхнього внеску в розвиток людства, що свідчать про талановитість дітей з інвалідністю, постійне навчання, самопізнання, самоствердження героїні. Показано, як Мелоді змогла дещо змінити суспільні стереотипи, вплинути на оточуючих, змінитися сама, розкрити свої здібності й досягти успіху при дисфункції тіла і невиліковному діагнозі «дитячий церебральний параліч».
Загроза війни як чинник актуалізації релігійної ідентичності (за романами О. Забужко і С. Жадана)
У статті розглядається місце релігійної ідентичності, а також моральної та ціннісної складових як частини такої ідентичності у художніх текстах, присвячених темі війни, зокрема в «Музеї покинутих секретів» О. Забужко та «Інтернаті» С. Жадана. Ці тексти стосуються воєнного часу різних історичних періодів і пропонують нам відмінні, майже протилежні моделі функціонування релігії та моралі. О. Забужко пропонує модель, де релігійні переконання персонажа органічно переплітаються з його національними переконаннями; моральність та цінності, хоч і трансформуються з огляду на воєнний наратив, все ж лишаються незмінними. С. Жадан формує модель, у якій приналежність до релігії не відіграє необхідної ролі для національного ідентифікування, а мораль так само проходить крізь трансформацію воєнного хронотопу; однак автор звертається до біблійних явищ й образів для опису групи персонажів, які належать до однієї зі сторін війни, надаючи їм у такий спосіб позитивної конотації.
Авторське право (c) 2022 Серія: Філологія
Проблеми рецепції та інтерпретації роману П. Зюскінда «Парфуми» в українському літературознавстві
У статті розглядаються особливості української науково-критичної рецепції та інтерпретації роману П. Зюскінда «Парфуми». Актуальність проблеми в тому, що роман німецького письменника не втрачає свого значення, однак його сприймання далеке від повноти, а в більшості читачів поверхове. Твір представляє жанр «роман про митця», утверджений традицією німецької літератури, яка веде свій початок від кінця ХⅤІІІ ст., від жанрової моделі Bildungsroman’у. Головною особливістю роману П. Зюскінда є інтертекстуальна насиченість, завдяки якій у твір сучасного прозаїка входять найважливіші філософські проблеми – не лише проблеми митця й мистецтва, а передусім проблеми сутності людини та її стосунків зі світом, її творчої потуги та відповідальності за свої діяння. Прийоми зображення головного персонажа, як і всіх «фонових» – стилізація, травестія, гротеск, карикатура тощо. У романі розкривається постмодерністський погляд на роль митця і мистецтва, а також постмодерністська концепція людини та суспільного розвитку (прогресу науки, моральних цінностей, зміни стосунків людини з природою тощо). Те, що головний герой нібито є людиною конкретної епохи, – містифікація: герой і його оточення схожі на реальних людей ХⅤІІІ ст. не більше, ніж на людей інших століть, зате важливо, що доба Просвітництва започаткувала концепцію гуманізму, а саме її автор через інтертекстуальні зв’язки іронічно перевертає у читацькому сприйманні. Він хотів показати митця, здатного володіти запахами і витворити з них ефемерний досконалий світ, цілком йому підвладний. Важливою є й духовно-екологічна проблематика роману (адже творча діяльність людини впливає на довкілля), а парфумерія – мистецтво, тісно пов’язане з технологією виробництва, у результаті якого сучасна людина змінює світ до невпізнання, стає загрозою для його (і свого власного в ньому) існування. Філософська проблематика роману визначила вибір героя, чий образ карикатурно перевертає гуманістичний ідеал, зокрема ідеал Руссо. Іронічне переосмислення традиційних, аксіоматичних істин (на зразок: «геній і злочин несумісні», «людина – вінець творіння», «людина – це звучить гордо», «мистецтво вічне», «краса врятує світ» тощо) має у романі всеохопний характер. Але передусім підлягає переоцінці сам феномен людини та людськості – автор піддає сумніву звичні уявлення про них відповідно з духом постмодерну, який не залишає шансів плекати ілюзії щодо ціни суспільного прогресу та еволюції людської природи.
Демонологічні образи в романі Ю. Винничука «Аптекар»
У статті проаналізовано використання Юрієм Винничуком у романі «Аптекар» образів народної демонології, зокрема відьми, чорта та інших. Виявлено ключові фактори характеротворення міфічних персонажів. Окреслено авторські набутки Ю. Винничука в зіставленні з фольклорно-казковою традицією. Письменник відходить від зображення персонажів українського фольклору. За допомогою розширення бекграунду, діалогів, вибудовування соціальних зв’язків фантастичні герої в романі нормалізуються, навіть побутовізуються. Своєрідність роману «Аптекар» полягає в поєднанні реального з фантастичним, наданні колоритності, самобутності демонічним образам в оригінальному авторському їх прочитанні.
Українська думова традиція у фокусі фольклористичної науки початку ХХ ст.: київська наукова школа
У статті аналізується науковий матеріал досліджень Іваном Єрофеївим української думової традиції, схарактеризовано, зокрема, методологію, особливості роботи з джерельною базою, з варіантним матеріалом, класифікація за основними мотивами тощо. У фокусі уваги – друга за значущістю фольклористична розвідка науковця «Крым в малорусской народной поэзии XVI–XVII в., преимущественно в думах», присвячена пам’яті професора Володимира Антоновича. Дослідницька діяльність фольклориста аналізується в контексті наукових пошуків Київської наукової школи початку ХХ століття.
Семантика часу у драматургії Лесі Українки
У статті розглянуто осмислення категорії часу філософією і мистецтвом модернізму та їхня репрезентація у літературних текстах. Зазначено, що саме філософія модернізму по-новому переосмислює категорію часу. Поруч із лінійним / історичним часом відбувається повернення до циклічного / міфологічного часу. Як наслідок, збагачується семантика часу. Митці модернізму пропонують два міфологічні образи на позначення лінійного часу: Кроноса як втілення універсального, абстрактного часу і Кайроса, що символізує конкретний час, кожну мить життя людини. Натомість міфологічний час розглядають через ідею вічного відродження або переродження, навіяну східною філософією. Творчість Лесі Українки, як чільного представника раннього українського модернізму, не є винятком. У драматичних поемах авторках звертається до обох часових моделей, пропонуючи власні семантичні рішення.
Образотворчі портрети нації: «свій» і «чужий» Іллі Рєпіна
У статті розглянуто проблему репрезентації колективного портрету нації мовою живопису. Актуальність такого дослідження зумовлена потребою ідентифікації, яка особливо загострюється в умовах війни: розмежування «своїх» і «чужих» є обов’язковою умовою національної самоідентичності і єдності людської спільноти як нації. Об’єктом аналізу обраний живописний доробок Іллі Рєпіна. Метою є визначення типологічних рис колективного портрету нації на основі полотен Рєпіна. Визначено, що жанр портрету нації почав формуватися в добу романтизму. Його автори прагнули відтворити події, екстер’єр та інтер’єр з національним маркуванням. Акцент робився на них як на «типових», «характерних» для певного народу чи країни. Як живописні портрети української нації Рєпіна розглядаємо картини «Запорожці пишуть листа турецькому султану» і «Гопак». Спільними для них є ідеалізоване в романтичному дусі минуле. Відтворюються події і явища, які асоціюються з поняттями «героїчне» і «духовне». Зображені персонажі – це архетипи, але наділені індивідуальними рисами, які утворюють мозаїчний національний портрет. «Запорожці пишуть листа турецькому султану» порівнюємо з портретом Франції на картині Е. Делакруа «Свобода на барикадах». Спільними для обох картин є концепт свободи, яку треба виборювати. При цьому Рєпін доповнює уявлення про свободу типовою для українського характеру рисою. Мова йде про сміх як вияв внутрішньої свободи. Відтак художник пропонує своєрідну формулу, за якою здатні вибороти свободу тільки ті, хто вільні внутрішньо. Натомість національний портрет «чужого» в Рєпіна репрезентований у картинах «Бурлаки на Волзі» і «Хресний хід у Курській губернії». Їхні сучасні сюжети інтерпретовані в реалістичному ключі. У центрі зображені події чи явища, що асоціюються з боротьбою за виживання, мовчазною покорою, зовнішнім і внутрішнім рабством. Персонажі підкреслено неестетичні, зливаються в «безликий» портрет охлосу. Таким чином, живописні портрети України і росії в доробку Рєпіна прямо протилежні за своїми ідейно-змістовим і стилістичним наповненням. Для художника колективний портрет українців – це також спроба заявити про власну ідентичність в умовах нав’язуваного імперією комплексу меншовартості.
pictorial collective portrait of the nation
Образ жінки в сучасній українській поезії (збірка Марії Маш “Сьогодні точно ні”)
У статті розглядаються особливості образу жінки в дебютній збірці львів’янки Марії Маш «Сьогодні точно ні». У психологічній палітрі ліричної героїні цієї збірки вагоме місце посідають бажання гармонії, кохання, ідеалу. Було виявлено, що жінка у поезії авторки є глибоко жіночною і традиційною, романтичною, психологічно чутливою до нюансів почуттів. Хоча жінці з поезії Марії Маш відомі жаль і самотність (як нерозуміння з партнером), її внутрішній світ зосереджено довкола любові (щонайменше, 14 різновидів). Жінка з поезії М. Маш виявляє себе не лише як глибинно традиційна (у родинних взаєминах), а і як творча самодостатня особистість, що самотужки змінює світ на краще.
Прецедентні феномени як репрезентанти американської самоідентичності у романі Стівена Кінга «Інститут»
Явище прецедентності у художньому просторі постає лінгвоконцептологічним та лінгвокультурологічним конструктом і вміщує усю сукупність прецедентних феноменів: імена, події, висловлення, твори, ідеї тощо. Роль прецедентних феноменів у процесах ідентифікації і самоідентифікації національно-культурного виміру людини визначається тими емоційно-пізнавальними парадигмами, які притаманні певному світоглядному типу. Обраний джерелом прецедентних феноменів роман Стівена Кінга «Інститут» (King, 2019) вирізняється на тлі решти книг майстра горору і цікавий значною кількістю засобів увиразнення національної самосвідомості в американському культурному просторі. Експлікація прецедентних феноменів у романі уможливлює їх дескрипцію як специфічних когнітивних структур носіїв американської культури, заснованих на національно-історичному й соціокультурному досвіді американців, що і є елементом самоідентичності.
Моделювання фікційної свідомості персонажа у п’єсі Мирослава Ірчана «Радій» як засіб відображення драматичного конфлікту
Статтю присвячено дослідженню засобів і способів художнього відображення драматичного конфлікту у контексті художнього конструювання свідомості дійових осіб у п’єсі М. Ірчана «Радій». Проаналізовано специфіку моделювання фікційної свідомості персонажів крізь призму інтерсуб’єктивних взаємодій, що призводять до формування конфліктів, що розгортаються у зовнішній площині; водночас досліджено вплив зовнішніх перетворень на формування світоглядних позицій дійових осіб. Визначено взаємозв’язок фікційної свідомості персонажів та зовнішнього фікційного світу на рівні осягнень дійових осіб та здійснюваних ними змін. Акцентовано увагу на особливостях самоідентифікації дійових осіб та їхньої репрезентації у фікційному просторі драми як рушійних механізмах драматичного конфлікту.
моделювання фікційної свідомості персонажа
modelling of personage’s fictional consciousness
Стаття присвячена загальному оглядові прози Корнелія Ірода – одного з чільних представників української літератури Румунії. Аналізуються проблемно-тематичні та жанрово‑стильові особливості його новел та оповідань. Основну увагу приділено тетралогії «Свято» як своєрідній жанровій формі в історії національного письменства.
Історична пам’ять і некрополітика у прозі Олександра Ірванця
У статті розглядається художнє відтворення історичної памʼяті про тоталітарне минуле колонізованої України у дистопіях Олександра Ірванця. Метою дослідження є аналіз художньої репрезентації у творах «Рівне/Ровно (Стіна)», «Очамимря», «Хвороба Лібенкрафта» і «Харків 1938» обґрунтованого у працях Акіля Мбембе феномену некрополітики як права влади визначати, хто має право на життя, а кого можна знищити. Як основні засоби вияву некрополітики у дистопійних світах творів Ірванця розглядаються поділ художнього простору на відкриті й закриті зони, відмежування країни від цивілізованого світу, безроздільна влада держави над життям і смертю громадян і показ тілесності персонажів як перманентно загроженої. Соціальна уніфікація, стигматизація персонажів, відмінних від інших, позбавлення їх неповторних особистісних рис розглядається як символічний еквівалент фізичного знищення.
Пам’яті відповідального секретаря нашого збірника Наталії Лоскутової
Відображення проблем державотворення у літературі (за матеріалами автобіографічного твору Романа Іваничука «Благослови, душе моя, господа…»)
У статті аналізується автобіографічний твір видатного українського письменника Романа Іваничука «Благослови, душе моя, Господа…» під кутом зору проблеми «Письменник і державотворення», яка особливо гостро постає на зламі епох. Після падіння СРСР вона була однозначною – якою бути державі Україна. В епіцентрі літературних і політичних подій завжди знаходилися українські поети та письменники, і серед них важливе місце належить Р. Іваничуку, який був не лише митцем, а й політиком – депутатом Верховної Ради першого скликання. The article tackles a vital problem of nowadays. The topicality of the title selected is determined by insufficient literary research of the motive of Ukrainian state formation highlighted in the writers’ works. A special role among the writers who raised the issues of state formation is played by R. Ivanychuk. This is a prominent writer of nowadays, the author of many collections of stories and short stories as well as the author of more than twenty historical novels. All the novels by Ivanychuk are united into one cycle and are based on the same material, the common historical events and characters as well as symbols and cross-cutting themes and ideas. The most significant of those ideas is the one of love for the homeland and for the nation as the sense of human existence. His book «Bless the Lord…» was published in 1993. In the foreword MP of Ukraine R. Ivanychuk as a writer and politician traces the history of his generation and the formation of its national consciousness after proclaiming the independence of Ukraine. The author shows how through parliamentary battles and party wars the brand new literary process emerged with a focus on literary and political leaders he knew well enough. This peculiar chronicle is based on a great number of memories of the difficult events associated with the creation of independent Ukraine after the collapse of the empire – the USSR. The author presents his memories as an integral part of the Ukrainian literature. From a writer’s point of view, a master of words cannot get rid of these age-old questions if he is truly hurt by the fate of the nation. The work is composed of two parts: «Literature and state» and «State and literature». This is a peculiar view of the problem – an artist and the power, the problem of the past and the future of our nation. In the writer’s view, the master of the word cannot evade from these everlasting questions if he or she really cares for the nation’s fate. Focusing on the high purpose of the writer, R. Ivanychuk in the second part of his memoirs mentions the difficult relationship between the writers and the authorities. This work evidences the main assignment of writing – building a new democratic Ukraine. Both in the analyzed work and in his numerous speeches, the writer emphasized that literature is a temple. And in this temple there should be no place for artisans from literature, who carry dirt into the spiritual life, disdain for man, for his future. The second part of the book abounds in the writer’s speculations about the role of literature in society and in requirements as per its high artistry level. The writer thinks that literature is a temple that cannot give any room for bunglers from literature who bring garbage to their works as well as disrespect for the human being and for his / her future.
Авторське право (c) 2019 Серія: Філологія
Художні особливості роману Ю. Смолича «Останній Ейджевуд» як першого українського екшену
У статті досліджено історію наукового побутування термінів «бойовик» та «екшен», запропоновано їх уточнене визначення. Проаналізовано жанрові особливості роману Ю. Смолича, на підставі яких твір можна класифікувати як перший український екшен (щільність подій у часі, неймовірні перепони, кліфхентери, щасливий фінал тощо). Підкреслено, що у вибудованих Ю. Смоличем перипетіях чітко проглядає архетипний сюжет, що простежується в казці про Кощія Безсмертного. Акцентовано, що, ураховуючи час створення роману (1925) і розвиток екшену як жанру кіно, Ю. Смолич не міг дотримуватися жанрового канону екшену, адже його ще не існувало, відповідно письменник самостійно виробив художні прийоми, які нині вважаються канонічними для згаданого жанру. The scientific development of the term «action» has been investigated and its clarified definition has been suggested in the article. The genre features of Y. Smolych's novel which allow to classify this work as the first Ukrainian action have been analyzed: the protagonist performs an important mission, his doings include, first of all, fleeing, chasing, hiding, searching and stealing; there is a strict time limit that forces the characters to be extremely active. Because of accentuation of the action plan, the protagonist's character is the most schematic and devoid of personality, which in general was a trait of both western and action, which developed primarily as genres of silent cinema, when scripts were created under specific actors. It has been emphasized that the Superman features are clearly showed in the protagonist's character – he drives a motorcycle, an airplane, speaks European languages, knows radio technologies and secret encryption, but in the novel, there is no mention of his physical strength, he does not enter into any fight. The fact that the novel describes exactly the moments of active action of the characters creates a sense of special time density of events, which is a traditional genre-defining trait of the action. The events of the novel resemble modern American movies: heroes seize cars, armed with browning and masked break into the recording studio in search of a microphone, later capture ATS and close the tied security guard in the restroom, etc. In accordance with the action's aesthetics, the development of events in the novel by Y. Smolych is constantly complicated, the hero has to overcome incredible obstacles, the cliffhanger is used repeatedly. It has been pointed out that via the novel «The Last Edgewood» Y. Smolych introduces into Ukrainian literature the new topos – the subway tunnels. It has been emphasized that in the peripeteia built by Y. Smolych (it is impossible to kill the enemy simply, but it can be overcome by finding his vulnerable place) the archetypal plot is viewed clearly, which is traced in the tale about Koshchiy the Immortal. It has been stated that taking into account the time of the creation of the novel (1925) and the evolution of action as a genre of cinema, Y. Smolych could not adhere to the genre's canon, because it had not existed yet, so the writer independently developed artistic techniques that are now considered canonical for the genre mentioned.
Поезія П. Антокольского 1910-х – 1920-х рр. в контексті творчості О. Блока
У статті досліджено вплив поезії Олександра Блока на ранню лірику Павла Григоровича Антокольського. Вперше досліджено раніше невідому ранню лірику поета, що дозволило уточнити періодизацію його творчості та виділити у ній період «учнівства», що припав на 1910-і роки. Доведено, що поетика ранньої лірики П. Антокольського, її тематика та образність зумовлені впливом символізму, перш за все, творчістю О. Блока і багато поетичних рішень поета є наслідуванням, в якому експлуатуються різноманітні засоби виразності й клішовані образи. Pavel Antokolsky’s took his first steps in poetry when literary life in Petersburg and Moscow was raging: new poetic circles were formed and new bright personalities appeared. The poems composed by Alexander Block, an older generation poet, were the object of general admiration. But young talents, almost of the same age as Antokolsky, such as Akhmatova, Pasternak, Mandelstam, Tsvetaeva, Mayakovsky, Yesenin, etc. represented themselves as strong, bright personalities, confident poets and competed on equal terms with the previous literary generation. However, despite his bright talent, the young poet did not consider his early works worth publishing. Many of them remained unknown until 2010 when the book «Daleko eto bylo gde-to…» («It was somewhere far away… ») was published. This book appeared as a result of exploring the poet’s archive by his descendants Andrew Toom, professor at Pernambuco State University (Brazil) and Anna Toom, professor at Touro International University (USA). Antokolskiy’s poetry has always been researched in the context of the Soviet poetry and it has been also believed that 1920s was the time when he started his career in literature. The researchers such as L. Anninsky, T. Beck, I. Grinberg, R. Igoshina, T. Letapurs, K. Nikitina, L. Ozerov, D. Reznikov, A. Tarasenkov, etc. also investigated the poetry by P. Antokolskiy in this context. However, the early poems of P. Antokolsky, which were published only in 2010, enable to clarify the periodization of his creative work and to distinguish the period of «apprenticeship» that took place in the 1910s. Antokolsky established himself as a poet in the Silver Age of the Russian poetry and at first was fascinated with symbolism, futurism and acmeism. The theme and images of P. Antokolsky's early lyrics are influenced by symbolism and above all, by O. Block's creative work. Referring to the experience of O. Block was due to the crisis of symbolism and many poetic decisions of P. Antokolsky present the imitation, which exploits various means of expression and clichéd images: mysteries, disbelief, disappointment, search for ways, functions of the poet and poetry; poetic images of the cup, blue ships, the Balaganchik and his characters, the Stranger, Her, the Therem, the steady threshold, the blue river, etc. The publication of P. Antokolsky's unknown works is an important step in creating a holistic view of his poetry and its origin, features and evolution of its development and, ultimately, the place of his creative work in the history of literature.
Квазінауковий секонд-хенд сучасного літературознавства: фальсифікаційно-плагіатні стратегії
У статті досліджено особливості розгортання і модифікації автометаописовової й авторефлексійної активності як окремого типу інтелектуальних практик, покликаних моніторувати й коригувати літературознавчий процес на рівні теоретико-методологічних й ціннісно-етичних аспектів. За допомогою кейс-методу показано деструктивні спроби входження у поле культурної продукції. The article examines the specifics of constitution and modification of self-depicted and self-reflective activity as a separate type of cultural practice which is called to monitor and correct the literary studies process at theoretical and methodological levels as well as at value and ethical levels. The author demonstrates, with the help of the case study, the destructive coming into the field of cultural production. Ukrainian meta-literary studies are formed as intellectual, further – cultural, practice with its specific tasks (analytical and descriptive, comparative and combinational, correctional and observational), functions (the creation of the cultural meaning and the encouragement of its circulation at the scientific field, the animation of critical self-reflection, the creation of community which shares common values connected with the field of high quality cultural production) and strategies (canonization, recanonization and decanonization, contextualization, mapping). The analysis of meta-descriptive practices has shown that from the very beginning of the 2000th the noticeable turn from theory and methodology to ethic and axiology has taken place, and the activation of appeal and preventive strategies has been observed. These appeal-preventive strategies are targeted at increasing of intolerance to scientific dishonesty sensitivity threshold. The obtained results of the case study, on the one hand, point to a diversity and systematic character of quasi-scientific kitsch production «techniques». On the other hand, they make one think about the constitutional and functional peculiarities of not invited identity (in the Weber sense). Then the question arises: whether the permanent neuroticism and hidden implosion are the possible side effects of the scientific creativity game. Therefore, cynicism of falsification-plagiarism practices can be considered as the result of one’s certainty of the support from the community, which tolerates quasi-scientific second-hand as well as a distinctive defensive strategy against the threat of non-recognition by the community, guided by the values of scientific virtue. In this paper the fundamental role of S. Pavlychko’s issue «The methodological situation in contemporary Ukrainian literary studies» has been underlined. The author states that all subsequent issues in the field of Ukrainian postcolonial literary and meta-literary studies directly or indirectly refer to the main points contained in S. Pavlychko’s texts. This prominent researcher underlined the impossibility of non-theoretical status of literary criticism research papers.
теорія і методологія літературознавчих досліджень
theory and methodology of literature studies
У статті висвітлено характерні особливості образу матері в пісенній ліриці Михайла Ткача: сакральний зміст, елегійність, дидактизм та ін. Доведено, що образ матері є віссю обертання так званого «маминого світу» – одного з головних концептів Ткачевої поезії загалом. Запропоновано розглядати пісні про матір як окрему тематичну групу в межах інтимної пісенної лірики М. Ткача. M. Tkach is seen as a poet with a lyrical type of worldview, with a lyrical voice that remained unchanged even after political transformations. His literary heritage contains the big layer of wonderful intimate poems, some of which became songs and even folk songs. The book «Song for you» which could be called M. Tkach’s swan song (it was published in 2002, to the poet's 70th birthday) represents pretty accurate his entire song poetry in its thematic and image variety. This book includes patriotic and intimate lyrics, and love songs make the major part of the second group. But there is the one more part which claims to have a separate significant place within intimate lyrics. We mean the songs about mother. The purpose of this article is to analyse them. The characteristic features of M. Tkach’s image of mother (such as sacrality, melancholy, didactism, etc.) are highlighted in this article and it is also proved that the image of mother is the axis of rotation of so-called «mother’s world» – one of the main concepts of M. Tkach’s poetry. M.Tkach traced the origins of the idea of Ukrainian patriotism from parents’ house. But it must be noted that the image of father is rare in M. Tkach’s poetry, as well as the generalized image of parents, in contrast to the image of the parents’ doorstep, for example. All the life ways lead Tkach’s lyrical hero from home, in other words – from mother (the images of home and mother are often superimposed), or back home, into mother’s world. The «mother’s world» metaphor is poet’s true imaginative achievement. It is hard to find more appropriate image to describe the completeness of patriotic feelings of lyrical hero. On the one hand, the poet often compares Ukraine with mother, on the other – mother is the most important part of the inner life of lyrical hero. This part is in the centre, the most precious memories of lyrical hero (of his native village and his childhood) are structured around it. They are mother-centred, so the lullaby is called mother’s and the house is called mother’s and the well too. M. Tkach presents the native land as the place unique in different meanings (geographical, cultural, personal, etc.). In such a way he talks about mother, what is emphasized by using the construction «only mother» and others like that. But the main thing we must admit is the uniqueness of M. Tkach’s songs about mother as the literary and musical phenomenon.
Палімпсести культури, або концепт творчості як самостворення у прозі Валерія Шевчука
У статті досліджено концепт творчості як самостворення в контексті барокової ідеї митця-деміурга у прозі Валерія Шевчука. Творчість письменника розглядається як постмодерний палімпсест, крізь який «просвічують» різні культурні фрагменти: численні цитати, алюзії, асоціації, «уламки» інших текстів, концепцій, знаків, значень і кодів. The article explores the creativity concept as self-creation in the context of the baroque idea of the artist-demiurge in prose by Valeriy Shevchuk. The writer’s creativity is seen as a postmodern palimpsest the various cultural fragments is «shining through»: numerous quotations, allusions, associations, «fragments» of other texts, concepts, signs, meanings and codes. The theme of creativity and formation of cultural in Valeriy Shevchuk's prose becomes the main subject of writer's musings. At that, this topic is not limited to the depiction of the psychology of the creator, but achieves the ontology and axiology of creativity generally, that is the philosophy of creative act as self-creative. And it is realized by the ways of the culture itself: endless borrowings and repeats, quotations and self-citations, allusions and reminiscences, doubling of the code, and using the structure of «text in text». So Shevchuk's prose appears as a «text of culture», a palimpsest. The author is a master of creating the illusion of cultural esotericism in his own texts. His work is a text iceberg, and it reads differently at different levels. An array of cultural allusions, signs, meanings, and associations never opens fully and thus gives the impression of secret writing, cryptotext of culture. Baroque, its ontology and axiology, aesthetics and poetics are the keys for reading for Shevchuk's texts. A number of Baroque concepts are through ones in the prose of the artist. It deduces that postmodernism of writer has the neo-Baroque essence. In particular, it is confirmed by the concept of creativity as self-creation and the idea of the artist-demiurge. Shevchuk explores a person's existence in culture, his or her existence in culture, the philosophy of creation and the psychology of perception of cultural values. His character is a «creative man» who emerges first of all as a subject of culture. According to Shevchuk, the only possible being is an existence in culture. The being outside of culture is impossible (in Shevchuk's model of world), because only through it the human life becomes meaningful. The origins of image of a «creative person» by Shevchuk arise out of the Baroque idea of the artist-demiurge, which is a well-founded alternative to the postmodern slogan «death of the author». The main motif that is manifested in most of Shevchuk's works is a semantic couple – a hero and a text. The last one must either be created or reproduced to self-define and achieve inner integrity, to comprehend own life and to fill it with meaning, to realize own complicity in cultural formation and in the sphere of the spiritual values, that is, to eternity. And the eternity is the higher purpose of man, which is an opposition to nothingness. This motif is analyzed in the novels «On a Humble Field», «The House on the Mountain», «The Path in the Grass», «Three Leaves behind the Window», «The Eye of the Chasm», and the tales «The Begginning of Horror», «To the Dragon's Jaws».
Мовний стиль поезії А. Кичинського: традиційні та індивідуальні риси
У статті проаналізовано риси індивідуального мовомислення українського поета А. Кичинського відповідно до особливостей духовного сприйняття поетом довколишньої реальності, висвітлено деякі новаторські риси авторської версифікації, а також його пошуки й досягнення у створенні фразеологізмів та метафоричних конструкцій. Зроблено висновок, що поет «двох століть» якнайкраще сполучає і традиційні риси етнічної мовної картини світу, і новаторські здобутки в умовах швидкоплинного розвитку світу. The present paper is aimed to analyse some individual traditional and modern features of the linguistic thinking of the Ukrainian poet A. Kychinskyi. Among the specific tasks of the study are the identification of motives and circumstances of the formation of the poetic LPW, the definition of intimate lyrics, the analysis of techniques of authorial verification, innovative searches and achievements in the creation of phraseologies and metaphorical constructions. The features of the A. Kychinskyi's individual linguistic style are analyzed in accordance with the peculiarities of the spiritual perception by the poet of the surrounding reality, some innovative features of the author's verification are revealed, as well as the search and achievements in the creation of phraseological and metaphorical constructions. It is concluded that the poet of «two centuries» combines in the best way both the traditional features of the ethnic linguistic picture of the world, and innovative achievements in the conditions of rapid development of the world. Kychinskyi is a poet of «two centuries» not purely formally but as their representative, because of his active creative activity both in the conditions of the Soviet system and in the conditions of independent Ukraine with corresponding perceptual orientations and motives. In A. Kychinskyi's works both the traditional features of the ethnic linguistic picture of the world and innovative achievements in the conditions of fast-paced development of the world are best revealed and combined. Among the first are the metaphorical analyzes of the landscape description (including its visual and audio ones), the signs of intimate and sacral sensations and the poetic nature of its poetry. The landscape description, the visual and audio aspects are combined to create a generally expressive picture. Between the traditional and non-traditional thematic issues we can define the transcendental and the sacral, which is presented in the landscape descriptions of A. Kychinskyi. Among innovative there is the situational use of original techniques of versification and stylistic figures. The poetical experiments involve word play, originality of verse, verbal innovations in particular, including authorial phraseologisms. Signs of unconventionality and modernity exist in individual versification, poetry and stylistic techniques, which generally do not change the individual linguistic style, adding to it only new, modern colors. Appropriate stylistic figures, features of versification and a complex of cinematic features of A. Kychinskyi's poetic language create expression of his landscape descriptions. All this enhances the artist's expressiveness and gives them sincerity and frankness.
Рецензія на книгу Митевски Витомир. Преглед на Византийската книжевност. – Скопjе: Филозофский факултет, 2018. – 125 с.
У критичній розвідці подаємо рецензію на книгу македонського академіка Витомира Митевського «Огляд візантійської літератури». Акцентовано увагу на тому, що сенс і цінність роботи В. Митевського в тому, що він, хоч і досить поверхово, надає македонському читачеві можливість ознайомитися с головними жанрами та провідними авторами візантійської літератури, при чому як богословської, так і світської. Особливу увагу автор приділяє зв’язку візантійської літератури з македонською (на прикладі паралелей між «Епосом про Диґениса» та епічним циклом про Марка Королевича). The review emphasizes that the meaning and value of V. Mitevski's work is that he, although rather sketchy, gives the Macedonian reader the opportunity to get acquainted with the main genres and leading authors of Byzantine literature, both theological and secular. The author pays special attention to the connection between Byzantine and Macedonian literature (through the example of parallels between the Acritic Songs and the epic cycle about Prince Marko). The author accepts the broadest time frame of existence of the Byzantine Empire: from the moment of moving the capital to Constantinople to its fall to the Ottomans in the XV century.
Авторське право (c) 2021 Серія: Філологія
Артефакти безсмертя у світовій літературі: лінгво-когнітивна реалізація (на матеріалі англомовних творів жанрів казка, готичний роман та фентезі)
Стаття присвячена дослідженню історії виникнення та функціонування артефактів безсмертя у світовій літературі, зокрема аналізу їх лінгвокогнітивного утілення в англомовних творах жанрів казка, готичний роман та фентезі. У ході наукової розвідки увага приділена огляду номінативного аспекту вербалізації досліджуваного різновиду артефактів та відтворенню на його основі змістового шару художнього концепту АРТЕФАКТ БЕЗСМЕРТЯ як найвищого рівня абстракції аналізованого феномену. У результаті вивчення лінгвокогнітивних особливостей реалізації артефактів безсмертя з’ясовано, що дані об’єкти у творах з’являються унаслідок принесення когось у жертву, постають у вигляді істоти чи речі, яка забезпечує своєму творцю чи власнику безкінечне існування, в єдиному екземплярі або набором компонентів, може бути знищений за певних умов шляхом застосування зброї чи магії, що веде до ліквідації його творця. The present article reveals the research of the history of appearance and functioning of the artifacts of immortality in the world literature and presents the analysis of realization of their peculiarities at the linguistic and cognitive levels in the English literary works of such genres as fairy tale, gothic novel and fantasy. In the process of research the attention was focused on the analysis of the nominative aspect of verbalization of artifacts of immortality along with the structuring of the basic information got as a result of contexts analysis, where the artifacts of immortality were mentioned, and presented as a frame of the notional layer of the literary concept ARTIFACT OF IMMORTALITY. The article presupposes the application of the complex multiparadigmatic approach which is based on the properties of linguopoetic and conceptual analysis. Having analyzed the lingual verbalization aspects of variety of immortality artifacts in fairy tales and literary works of O. Wilde, J. R. R. Tolkien and J. K. Rowling, where the imaginary category these artifacts are associated with, is realized the best, and where it serves as the genre-forming feature, we found the set of lexemes denoting artifacts of immortality, the most frequently mentioned are the things with extraordinary properties which prolong the life or existence of their creators or owners. On the basis of system-functional and semantic analyses, it became possible to differentiate and group words that verbalize artifact of immortality in the analyzed literary works. The logically structured information about these artifacts reveals the basic mental visualization of the phenomenon, its components, the interaction of which is presented in the form of a frame, and demonstrates the knowledge about the immortality artifacts accumulated in the English fairy tales, gothic novel and fantasy: it is a living being or a thing that provides its owner or creator with immortality, originates from mythology or folklore or is the invention of the writer; it is made as a result of application of the magic, prayer or exceptional wish and through sacrifice, functions as the single copy or a set of components in a certain body or beyond it and can be destroyed by strength or the magic and under certain circumstances that leads to the death of its owner or creator. The present research shows the common features of the artifact of immortality as one of the bright examples of realization of the imaginary category and reveals its unchangeable nature in the English fairy tales, gothic novel and fantasy.
Особливості перекладу італійських топонімів українською мовою
У статті досліджено прийоми утворення італійських топонімів з урахуванням їх дотичності до ментальної, культурної, історичної, антропологічної, ціннісної тощо площин. Розглянуто можливі способи перекладу італійських топонімів українською мовою, визначені проблеми, пов’язані з типологічними міжмовними відмінностями, що стосуються різних мовних систем, до яких належать українська та італійська мови, запропоновано шляхи передачі італійських фонем ресурсами української мови. This article systematizes the methods and problems of translating Italian toponyms into the Ukrainian language. It was determined that toponyms can be reproduced in different languages, basing on certain similarities in the sounds or graphics. It’s appropriate to convey sound similarities by transcription or reproducing the sound form by using letters. Graphic similarities should be transliterated by letters. It’s possible to apply the method of modification, which adapts the toponym to the grammatical system of the translation language. There are cases of using of the traditional name when it comes to historical traditions and the international importance of the place-name. It’s appropriate to reproduce Italian toponyms (oikonyms) by transcoding, using transcription, which will provide the adequate perception of toponyms. The resources of the Ukrainian language fully allow transmitting the sounds of Italian toponyms. Some geographical names of Italian cities and regions are translated according to agreed tradition. For example, Firenze – Флопенція, Napoli – Неаполь, Roma – Рим, Sicilia – Сицилія, Sardegna – Сардинія, Puglia – Апулія. The article also identifies the features of the formation and use of Italian place-names. It’s revealed that toponyms are at the crossroads of history, culture and language. Within translation studies, toponyms should be analyzed taking into account the significations they convey. Toponyms can be important evidence about the type of settlement or the presence of certain animals or plants in certain territory. Toponyms can also indicate historical events and social changes in a particular area. The article determines that Italian toponyms take origin from the pre-Latin language and testify to the influences of the Celtic language in northern Italy and the Greek language caused by the colonization in southern Italy, Sicily and parts of Sardinia. Toponyms document the influences of different peoples who came to Italy and were present on its territory. The naming of geographical objects, like any other reality, is due to the ability to read the linguistic nominative code. When giving a name, a person belonging to a certain language community will refer to the words and traditions of his native language.
Науково-теоретичні засади дослідження ономасіологічних параметрів ад’єктивів як частиномовного класу слів
У статті узагальнено відомості про теоретичні засади вивчення ад’єктивів як окремого частиномовного класу слів, схарактеризовано особливості функціювання ад’єктивів у структурі речення як атрибутивних та предикативних компонентів; комплексно досліджено явище синтаксичного ускладнення структури простого речення напівпредикативними ад’єктивними компонентами (традиційно – відокремленими прикметниковими і дієприкметниковими зворотами), що їм притаманна потенційна предикативність. The article focuses on the study of the phenomenon of syntactic complication of a simple sentence structure by semi-predicative adjectival components (traditionally known as detached participle and verbal adverb phrases) with the inherent potential predicativeness. The scientific relevance of the investigation is predetermined by a general tendency of modern linguistic studies towards the problems of semantic syntax, and by the attempt to elaborate a semantic theory of a sentence with regard to the central place of syntax in grammar, asymmetry of a language sign, deep categories of sentence. Therefore, the analysis of simple sentences complicated by semi-predicative adjectival components (SАC) is predefined foremost by their ability to distinguish priorities of a personality in his/her act of communication during which a speaker differentiates their propositions as dynamic or static, full-sentenced or elliptical. Semi-predicativeness is defined as a syntactic category of a simple (mono-predicative) complicated sentence, that has acquired formal features, namely, its structuring according to a certain grammatical pattern, where the participle, the verbal adverb, the adjective or the noun with an appositive function take a central position; its intonation of detachment; its syntactic autonomy and disjunction. In this respect, SAC is interpreted as embodied through the detachment of mono- or multi-lexeme syntactic formations appearing as a result of shortening of a simple elementary sentence into a non-sentence proposition. A central position in it is occupied by a secondary attributive syntaxeme represented by an adjective, that is grammatically and semantically related to a basic part of a simple complicated sentence and it illustrates secondary predicative-attributive relations (sometimes bearing adverbial features). The scientific novelty of the research results consists in the definition of SAC based on its formally-grammatical, semantic-syntactical and functional features; the determination of outer syntagmatic efficiency of the adjective in the structure of a simple complicated sentence; the highlighting of models that underline valency potential of adjectives within the limits of a semi-predicative construction, and also their distribution through valency-not-predefined components. The article explores and contains theoretical principles of the research of the adjective as a separate part of speech. Detachment and semi-predicativeness have been characterized as formally-syntactic categories of a simple sentence complicated by SAC; secondary predication has been analysed as a marker of semantic complication of simple sentences with SAC. Functional potential of semi-predicative adjectival components in the structure of a simple sentence has been described.
напівпредикативний ад’єктивний компонент