Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Історія. Політологія Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Ìstorìâ, polìtologìâ Bulletin of Mariupol State University. Series: History. Political Studies ISSN 2518-1521 (Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05779
The institute for the rationalization of management as an element of Ukrainian political system
The article deals with topical issues of the characteristics of the organization of recordkeeping management in Ukraine in the early 1930s. This issue is outlined in the scientific historiography in a small number of publications, therefore it makes sense to revise this problem, as during the 1920s-1930s as a result of the active development of the scientific organization of recordkeeping performance there was accumulated a lot of significant actual materials. The preconditions of foundation and main directions of activities of one of the leading scientific institutes in Ukraine, the Institute for the Rationalization of Management are explored. The peculiarities of establishment of the Institute under the lack of unified forms of work with the documents, rules of their storage and registration are considered in the paper. The prominent role of the Institute for the Rationalization of Management in the establishment of a unified system of state recordkeeping performance in the Soviet institutions was proved as well as the basic principles of the state recordkeeping work such as simplicity, clarity, efficiency and accuracy of performance were recognized. The role of the Institute in the system of scientific research organizations of the Soviet Union is shown. The Institute for the Rationalization of Management played a key role in the process of establishment of the unified standards for document usage and the general principles of recordkeeping management. The role of the Institute for the Rationalization of Management in the training of innovative personnel by founding the PhD training program and organizing a permanent school for the training of managers is highlighted. The cooperation of the Institute for the Rationalization of Management with other scientific institutes and organizations and state authorities, in particular with the People's Commissariat of the Workers 'and Peasants' Republic and the People's Commissariat of Education, are analyzed. The main functions and, respectively, achievements of the Institute are detailed, among them: development of a methodology for streamlining management; development of a system of innovative measures for control units; the training of innovative personnel, as well as the organization of applied research in industrial enterprises, state farms, collective farms and other institutions. The reasons for the liquidation of the Institute for the Rationalization of Management are analyzed.
organization of recordkeeping performance
the Institute for the Rationalization of Management
Copyright (c) 2025 Серія: Історія. Політологія
Політика деколонізації в України і рефлексії територіальної громади (приклад Одеси)
У статті досліджено практичні заходи з деколонізації в Україні в умовах повномасштабної війни з Росією, зокрема на прикладі міста Одеса як простору із суперечливим історичним і культурним контекстом, де перетинаються імперська, українська, радянська та пострадянська спадщина. Крізь призму поєднання постколоніальної теорії та теорії сек’юритизації та постструктуралістського дискурсивного аналізу у роботі показано, як українська держава і громадянське суспільство відповідають на агресію Кремля, здійснюючи демонтаж імперських і радянських символів, водночас перетворюючи деколонізацію на частину стратегії мнемонічної безпеки. Автор зосереджується на кейсі Одеси як прикладі конфлікту між антиколоніалізмом і локальними проявами гібридної історичної пам’яті. Особливу увагу приділено ролі органів місцевого самоврядування в цьому конфлікті і суперечностям між загальнонаціональною сек’юритизованою логікою та локальними формами спротиву, зумовленими культурною специфікою міста. Підкреслюється, що після 2022 року деколонізація набула рішучо антиколоніального спрямування, змістившись у бік домінування україноцентричного наративу, тоді як простір для гібридності історичної пам’яті суттєво звузився. При цьому Одеса виступає як приклад мнемонічної «фронди» де точиться боротьба між уніфікуючим державним баченням і локальними проявами гібридної ідентичності.
обласна державна (військова) адміністрація
regional state (military) administration
Комунікаційний вимір публічної дипломатії України в Африці
У статті розглядається трансформація дискурсів публічної дипломатії України щодо держав Африканського континенту в контексті зовнішньополітичної переорієнтації після 2022 року. Аналізуються ключові нормативні документи – Стратегія публічної дипломатії МЗС, Стратегія зовнішньополітичної діяльності та Комунікаційна стратегія Україна – держави Африки, які визначають динаміку формування дискурсу публічної дипломатії України. Емпіричний зріз охоплює динаміку академічних публікацій і досліджень аналітичних центрів, фіксуючи обмежену експертну підтримку та недостатній ріст фахових публікацій. Особлива увага приділяється практичним зусиллям української дипломатії по формуванню практичної площини реалізації нормативно затверджених настанов, але, водночас, демонструють лише часткову ефективність через ресурсні обмеження. Робиться висновок, що стійка результативність публічної дипломатії України в Африці потребує інтегрованої моделі, яка синхронізує нормативний, фаховий, експертний, академічний і практичний вектори.
Деструктивні тренди глобального розвитку та їх вплив на міжнародні відносини
У статті розглядаються деструктивні тренди глобального розвитку та їх вплив на міжнародні відносини. Серед ключових проблем проаналізовано: збройні конфлікти, гібридне протистояння, геополітичне протиборство, виклики, що несуть технологічні зміни. Окреслені в дослідженні чинники суттєво загострюють відносини між країнами, провокуючи посилення напруженості, що несе загрозу міжнародній безпеці та співробітництву.
Особливості розвитку медіадипломатії на початку XXI століття
У статті розглянуто особливості виникнення медіадипломатії та її розвитку до першої чверті XXI століття. Розглянуто тенденції впливу ЗМІ на класичну дипломатію впродовж ХХ ст. Простежено особливості розвитку та взаємозв’язку засобів комунікації та дипломатії, що привело до формування категорії «медіадипломатія». Подано аналіз базових критеріїв цього поняття та вплив таких подій, як війна в Перській затоці, терористична атака на Всесвітній торговий центр, Арабська весна, на формування медіадипломатії. Підкреслено, що з появою цифрових платформ комунікації дипломатія набула нового виміру. Окрему увагу приділено сучасним тенденціям розвитку медіадипломатії в умовах епідемії COVID-19, та інформаційного протиборства, під час повномасштабного вторгнення Росії в Україну. Виявлено, що інформаційні технології прискорили та розширили глобальні взаємовідносини між країнами, а соціальні медіа перетворилися з пасивної мережі інформаційної комунікації на динамічну платформу. Визначено, що в сучасному середовищі комунікації, яке поєднує класичні міжнародні майданчики та віртуальний простір, діяльність медіадипломатії стає більш персоналізованою і затребуваною. Підкреслено, що в сучасному глобалізованому світі медіа відіграють важливу роль не лише у формуванні громадської думки, а й у здійсненні міжнародної дипломатії.
Зовнішньополітичні національні інтереси Польщі у контексті євроінтеграційного шляху України
Стаття посвячена зовнішньополітичному вектору Польщі щодо євроінтеграційного шляху України, що відображає стратегічну підтримку та активну участь у процесах, спрямованих на наближення України до Європейського Союзу. Польща, маючи значний досвід європейської інтеграції, стала важливим адвокатом України в ЄС, надаючи політичну та ідеологічну підтримку її прагненням до реформування та демократичних змін, які є необхідними для вступу в ЄС. Закцентовано, що від початку 2000-х років Польща активно пропонувала концепції, спрямовані на інтеграцію східних сусідів у Європейський Союз, зокрема України, через розширення політики Європейської політики сусідства. Польща підтримувала ініціативу Східного партнерства, прагнучи зміцнити співпрацю з країнами Східної Європи та забезпечити їхній економічний і політичний розвиток. Підкреслено, особливу роль Польща відіграла під час Помаранчевої революції в Україні 2004 року, коли польський президент Олександр Кваснєвський став важливим посередником у вирішенні політичної кризи в Україні. Цей період став знаковим для польської політики підтримки демократичних змін в Україні. Навіть після зміни адміністрації в Польщі в 2010 році, польська стратегія щодо України залишалася стабільною, хоч і стала більш обережною, але продовжувала активно підтримувати євроінтеграційні прагнення України. Зазначено, що після анексії Криму Росією в 2014 році Польща стала одним із найбільших прихильників євроінтеграційних прагнень України, надаючи дипломатичну підтримку в рамках Європейського Союзу та сприяючи підписанню Угоди про асоціацію і безвізового режиму для українських громадян. Польща також активно брала участь у процесах реформування України, підтримуючи боротьбу з корупцією, покращення бізнес-середовища та розвиток демократичних інститутів. У результаті цього процесу, Україна змогла подати заявку на членство в ЄС у 2022 році. Польща продовжує відігравати важливу роль у зміцненні зв'язків між Україною та Європейським Союзом, сприяючи її європейській інтеграції та стабільності в регіоні. Польська політика підтримки України є важливим елементом геополітичної стабільності та розвитку на європейському континенті.
Питання формування національної історичної пам’яті українців у публіцистичній творчості голови УЦР М. Грушевського
У статті аналізується питання щодо націєтворчої спрямованості історико-публіцистичних праць Михайла Грушевського доби першої Української Народної Республіки. Висвітлюється вплив голови Української Центральної Ради, авторитетного вченого на формування національної історичної пам’яті українського народу. Розглядаються погляди М. Грушевського щодо поєднання аспектів націєтворення та державотворення в історичній пам’яті українців, зазначені в публіцистичній творчості очільника УНР, вченого, які є актуальними для нашого часу. У зазначений час голова УЦР, реалізуючи плани відродження української державності як фаховий історик звертався до історичного досвіду України у питаннях державотворення від часів Русі, становлення Гетьманської держави Богдана Хмельницького, націєтворчих ідей репрезентантів Кирило-Мефодіївського товариства до початку Української революції 1917 – 1918 рр. Погляди щодо формування історичної, національної пам’яті українського народу голова УЦР, авторитетний вчений висловив у своїх історико-публіцистичних працях «Звідки пішло українство і до чого воно йде», «Звідки пішла назва Українців?», «Почини нового Українства», «На порозі Нової України», «Про батька козацького Богдана Хмельницького», «Переяславська умова України з Москвою 1654 року Статті й тексти», «В сімдесяті роковини Кирило-Методіївської справи». В цих публіцистичних розвідках М. Грушевський відобразив історичний зв’язок державотворчих та націєтворчих процесів доби Української революції з подіями попередніх епох України.
трансформація національної історичної пам’яті
transformation of national historical memory
Освіта в системі общиного життя єврейської громади Маріуполя ХІХ – початку ХХ ст.
Стаття присвячена дослідженню місця та ролі освіти в житті єврейської громади Маріуполя в другій половині ХІХ – початку ХХ століття. Аналізуються особливості становлення та функціонування традиційної для єврейської спільноти релігійної освіти, представленої приватними вчителями (меламедами), школою для незаможних хлопчиків Талмуд-Торою та мережею приватних початкових навчальних закладів, що до певної міри виконували функції хедерів, а також тими модернізаційними змінами, які вона зазнавала в умовах пореформеної доби. Аналізується місце та значення світської освіти (середньої – гімназій та ремісничого училища та вищої – університетської), яка у пореформений період ставала все більш значимим фактором в житті євреїв, адже відкривала перспективи стати частиною світського імперського суспільного, культурного та економічного простору.
Підпілля ОУН на Донеччині (1941-1958 рр.): історіографія і стан проблеми
Стаття містить огляд історіографії проблеми діяльності ОУН на Донеччині в період Другої світової війни та післявоєнний період. Наукова новизна полягає в систематизації, аналізі та оцінці існуючих досліджень з даного питання, які дають уявлення про нинішній стан розробки окресленої наукової проблеми. Праці попередників упорядковано за хронологічним, ідеологічним і структурним принципами. За цими критеріями виділено наступні групи публікацій: праці українських істориків-емігрантів в екзилі (1950-і–1990 рр.); радянська історіографія (1950-і–1991 рр.); зарубіжна історіографія; українська історіографія періоду незалежності (1991-2020-і рр.).
Конструювання «російського» Криму: імперські монументи та пам’ятні знаки ХІХ – початку ХХ століть
Статтю присвячено місцям пам’яті які Російська імперія створювала – реалізовуючи завдання трансформації колективної свідомості і формуючи міфологізоване сприйняття минулого як у власного населення, так і у підкорених народів на анексованих нею територіях. Основну увагу зосереджено на монументах і пам’ятних знаках, які мали транслювати і закріплювати ідеологеми, інспіровані російським царатом. Облаштування місць пам’яті відбувалося за кількома напрямками: монументи і пам’ятні знаки на честь російських монархів і очільників імперських військ, які реалізовували завдання анексії і силового утримання Кримського півострова; пам’ятники, які глорифікували героїв загарбницьких війн і уславлювали непереможність російської зброї; місця пам’яті, які покликані були підтримувати тезу про поділ світу на «ми» і «вони» й дегуманізувати ісламське населення. Основну увагу царат приділив кільком містам Кримського півострова які мали символічне значення: Бахчисараю – який був колишньою столицею Кримського ханства, Сімферополю (Акмєсджит) – який завойовники оголосили новою столицею, Севастополю – який позиціонувався як місто російської зброї і слави. Встановлено, що задля створення у свідомості як власного, так і підкорених народів своєрідного паралельного виміру, щодо викладу і трактування історичного минулого і закріплення російських імперських наративів, царатом було встановлено пам’ятники Катерині ІІ, В.М. Долгорукову-Кримському, О. Казарському, С. Хрульову, П. Нахімову, В. Корнілову, Е. Тотлебену, та ін. За допомогою художніх засобів і поширення відповідних містифікованих усних оповідей про їхні дії і подвиги, було створено далекі від реалій глорифіковані образи. Поряд з тим, на думку урядових кіл, пантеон мав виконати й виховні функції, покликані формувати у населення викривлені знання про минуле, впевненість у непохитності влади й певний емоційний стан що спонукав би не вагаючись віддавати життя за реалізацію нових імперських геополітичних проектів.
Повсякденне життя містян Івано-франківської, Львівської та Тернопільської областей у добу «відлиги» (1953–1964 рр.): проблема в сучасній українській історіографії
Стаття присвячена висвітленню повсякдення міського населення західних областей УРСР доби хрущовської «відлиги» в українській історіографії. В публікації піддається критиці джерельна база історичної літератури. Робляться висновки стосовно перспектив подальшого дослідження проблеми. Виявлено, що українські вчені не провели комплексного дослідження повсякденного життя міських мешканців Івано-Франківської, Львівської та Тернопільської областей у період десталінізації. Зазвичай історики зосереджувались на повсякденному житті всіх громадян Української РСР або окремих великих соціальних груп. Праці, спеціально присвячені повсякденному життю мешканців окремих західних регіонів чи міст, є відносно нечисленними. Історіографічний аналіз показав, що історики не дослідили наступні питання: престижність професій; важливість зв'язків для отримання кращої роботи; переважання представників інших регіонів на керівних посадах в Івано-Франківській, Львівській та Тернопільській областях; вплив Комуністичної партії на кадрову політику; роль неорганізованого дозвілля у відпочинку громадян; вплив матеріальної спадщини колишніх держав, до складу яких раніше входив регіон, на повсякденне життя мешканців міст; інтимна сфера життя; специфіка дружніх стосунків між місцевими жителями тощо.
Стилістичні, іконографічні та культурно-історичні характеристики плити з Беррі (кінець XV – початок XVI ст.)
Метою даної статті є аналіз стилістичних, іконографічних та культурно-історичних характеристик чавунної плити з Беррі (кінець XV – початок XVI ст.), а також встановлення її можливого зв’язку з першими чавунними плитами, асоційованими з Рене І Анжуйським, та їхнього місця в контексті післявоєнного відродження Франції після Столітньої війни. Автор ставить перед собою завдання дослідити походження плити з Беррі, її художні особливості (орнаментику, геральдику, композицію), визначити історичний та ідеологічний сюжет, зображений на ній, а також оцінити роль ливарного виробництва у формуванні культурного та політичного наративу Франції кінця XV – початку XVI ст. Окремим завданням є зіставлення плити з іншими аналогічними зразками та аналіз її зв’язку з діяльністю Рене І Анжуйського. Стаття вносить новий погляд на інтерпретацію чавунної плити з Беррі, пропонуючи гіпотезу про її ідеологічне значення як інструменту пропаганди королівської влади у Франції в епоху переходу від пізнього Середньовіччя до Відродження. Новизна полягає у введенні до наукового обігу припущення про вплив скульптурних мотивів П’єра Міланського на створення дерев’яних матриць для плит, а також у розширенні дискусії щодо ролі ливарних цехів як своєрідних «ідеологічних верстатів», подібних до друкарських пресів того часу. Дослідження базується на порівняльно-історичному аналізі архівних джерел, праць істориків (Г. Карпентьє, Л. Жермен де Меді, маркіз Мелуаз та ін.), музейних каталогів та візуальних матеріалів (зображень плит і барельєфів). Автор застосовує іконографічний метод для інтерпретації символіки плити, а також контекстуальний підхід для оцінки її місця в культурно-історичному середовищі Франції кінця XV – початку XVI ст.
Інформаційна гігієна в еру цифрових загроз: від пропаганди до гібридних атак
Актуальність теми пов’язуємо з тим, що формування інформаційного суспільства та впровадження передових технологій у сферах інформації, телекомунікацій і зв'язку сприяли розвитку глобальних мереж і створенню нових можливостей для обміну даними. У 1990-х роках ХХ століття цифрова конвергенція відкрила широкі перспективи для інформаційного прогресу, що призвело до економічного зростання та інновацій у ХХІ столітті. Розглянуто концепцію стратегічних комунікацій, яка включає інформаційну гігієну та спрямована на вплив на громадську думку через різноманітні інформаційні операції. Виявлено, що стратегічні комунікації є важливим інструментом управління складними соціальними системами, захищаючи суспільство від деструктивного впливу інформації. Стаття аналізує важливість інформаційної безпеки для держави, особливо в контексті війни. Інформація може одночасно підтримувати стабільність держави та сприяти її розвитку, але також нести загрозу національним інтересам. Україна повинна приділяти особливу увагу захисту національного інформаційного простору, враховуючи ризики, пов'язані з гібридною війною, яку веде Росія. Автори підкреслюють, що стратегічні комунікації є ключовим елементом забезпечення інформаційної безпеки, а дотримання інформаційної гігієни повинно бути інституціоналізовано. Важливо, щоб Україна зберігала незалежність у своїй інформаційній політиці, ефективно реагуючи на загрози та маніпуляції, особливо в умовах активних воєнних дій. Стаття також розглядає вплив російської гібридної війни, яка об'єднує різні види воєнних дій, включаючи кібер- та інформаційні атаки. У цьому контексті українська "віртуальна армія" відзначається як ефективний інструмент протидії, що перевершує російські спроби маніпуляції через ботів та пропаганду. Автори звертають увагу на важливість підготовки населення до можливих інформаційних атак через підвищення рівня медіаграмотності та критичного мислення. Крім того, вони описують роль України в міжнародних інформаційних процесах та наводять приклади успішних ініціатив, таких як проєкт "Stopfake", спрямованих на боротьбу з дезінформацією. Зроблено акцент на необхідності активного захисту національного інформаційного простору, посилення медіаграмотності та стратегічних комунікацій, що є критично важливими для забезпечення національної безпеки України в умовах гібридної війни.
Copyright (c) 2024 Серія: Історія. Політологія
Вплив політичних рішень на міжнародну підтримку України в російсько-українській війні
У статті досліджується вплив політичних рішень на міжнародну підтримку України в контексті російсько-української війни. Аналізуються ключові політичні рішення, прийняті в Україні та на міжнародному рівні, які вплинули на формування зовнішньої підтримки. Розглядається роль західних країн, міжнародних організацій і альянсів, а також їхні стратегії у забезпеченні політичної, військової та економічної допомоги Україні. З’ясовано, що ефективність міжнародної підтримки значною мірою залежить від узгодженості політичних рішень та їхнього імплементаційного потенціалу. Дослідження вказує на те, що проактивна політика України та активна дипломатична діяльність сприяють зміцненню міжнародних відносин і залученню необхідних ресурсів для протистояння агресії.
Проблеми активізації відносин України з державами Африки: вплив внутрішніх та зовнішніх чинників
У статті досліджуються чинники, які впливають на співпрацю України з державами Африки. Їх вивчення зумовлене важливістю оцінки перешкод, які впливають на глобальну підтримку нашої держави у боротьбі зі зовнішньою агресією Росії та її союзників. Хоч Україна з огляду на безпекові виклики намагається прискорено розвивати співпрацю з державами Глобального Півдня, однак взаємини з багатьма з них, зокрема й державами Африки, залишаються ситуативними та несистемними. Процеси зближення з державами Африки сповільнюються через низку причин, на які важливо реагувати. Метою дослідження визначено систематизацію чинників, які впливають на активізацію взаємин України з державами Африки. Завданнями визначено: 1) визначити внутрішні чинники, які сповільнюють активізацію співпраці України з державами Африки; 2) з’ясувати зовнішні чинники, які впливають на конструктивний розвиток взаємин України з державами Африки.
африканський вектор зовнішньої політики України
African vector of Ukraine's foreign policy
Концепт політики в китайському науковому дискурсі
Метою статті є історико-політологічний аналіз основоположних аспектів концепту політики в китайському науковому дискурсі. Уперше доведено, що упровадження сумісної з деполітизацією державного управління ідеології неолібералізму забезпечило китайському партійно-політичному істеблішменту можливість використовувати інструментарій культивування колективістських стратегій у лібералізованому соціально-економічному середовищі. Сучасна політична палітра Китаю характеризується коливанням між західною та традиційною епістемологічними моделями розвитку. Теоретичні основи концепту політики в інтерпретації китайського наукового дискурсу повинні відповідати таким базовим вимогам: визначення політики мусить бути вичерпним; наукова теорія має визначати найбільш значимі ознаки політики і відрізняти політичні явища від неполітичних; природа політики повинна відображати основну сутність політичного явища, а не її основну форму.
Роль публічної дипломатії у забезпеченні національної безпеки держави в умовах війни
У статті досліджено роль публічної дипломатії як інструменту забезпечення національної безпеки в умовах гібридних загроз і збройного конфлікту. Особливу увагу приділено поняттю оборонної дипломатії, її функціям, формам та значенню в системі зовнішньої політики. Проаналізований взаємозв’язок між публічною дипломатією, збройними силами та інформаційно-психологічними операціями, підкреслюючи їхню ефективність у сучасному міжнародному середовищі. Досліджено, що публічна дипломатія в умовах війни здатна не лише формувати позитивний імідж держави, а й виступати стратегічним інструментом впливу на глобальний інформаційний простір, зміцнюючи тим самим національну безпеку.
Волонтерский рух в Україні в умовах повномасштабної війни: основні тенденції розвитку
Волонтерський рух в Україні зазнав суттєвих трансформацій у відповідь на виклики повномасштабної війни. Стаття аналізує основні тенденції його розвитку, включаючи інституціоналізацію, цифровізацію, професіоналізацію та міжнародну співпрацю. Розглянуто роль волонтерів у підтримці військових, наданні гуманітарної допомоги та формуванні громадянського суспільства. Висвітлено вплив війни на самоорганізацію громадян, зростання суспільної довіри до волонтерських ініціатив та активне використання цифрових технологій у волонтерській діяльності. Окремо досліджено роль найбільших благодійних фондів та міжнародних організацій у підтримці України.
Маніпулювання та НЛП: приховані стратегії в політичній комунікації
Стаття присвячена висвітленню методологічних можливостей нейро-лінгвістичного програмування (НЛП) у політичній комунікації, в тому числі щодо здійснення політичного маніпулювання. Представлено сутність НЛП як інтердисциплінарного підходу, який інтегрує елементи психології, лінгвістики та нейронауки, задля цілеспрямованої модифікації людської поведінки та зміни патернів мислення. Визначено, що НЛП є адаптивною методологією, застосування якої в політичній комунікації, дозволяє здійснювати вплив на масову свідомість і поведінку. Використання технік НЛП дозволяє створювати переконливі політичні меседжі, адаптувати їх форму і зміст до потреб, ціннісних орієнтацій та когнітивних особливостей цільової аудиторії, що підвищує підконтрольність досягнення політичними акторами бажаної мети комунікації. Обґрунтовано, що НЛП, являючи собою технічно нейтральний інструмент, залежно від цілей комунікатора, також може виступати засобом маніпуляції суспільною свідомістю.
Особливості повсякденного життя на вільній та окупованій територіях Запорізької області на початку повномасштабного російського вторгнення
Статтю присвячено вивченню соціальних процесів мікрорівня у сфері повсякденного життя на територіях Запорізької області, які перебувають під контролем української влади та у тимчасовій російській окупації. Використовуючи методологічні підходи феноменології А.Шюца, соціології знання П.Бергера та Т.Лукмана, теорії травматизації П.Штомпки, автор ставить за мету провести порівняльний аналіз повсякденних соціальних практик по обидві сторони фронту. Використовуючи методи включеного спостереження та контент-аналізу матеріалів із відкритих джерел з лютого по травень 2022 р., дослідник відзначає, що у часи соціальних потрясінь повсякденний світ людини зазнає глибокого шоку та дезорганізації. Зовнішні обставини змінюється швидше, аніж ми встигаємо їх інтерпретувати, а соціальний час суттєво прискорюється. Автор доходить висновку про стрімке розмежування картин повсякденного світу жителів вільної Півночі та окупованого Півдня Запорізької області. За умов воєнного стану Українська держава обрала модель мінімального втручання у буденне життя людей. Завдяки цьому, навіть попри обстріли та численні небезпеки для цивільного населення, ситуація у Запоріжжі та навколишніх, віддалених від фронту громадах порівняно швидко нормалізувалася. Дослідник відзначає, що у захоплених містах та районах відбуваються протилежні процеси. На тлі масштабної перебудови всього комплексу соціальних відносин, ворог широко застосовує вибіркове насильство та системний терор проти представників окремих соціальних груп, забезпечує повну фізичну та інформаційну ізоляцію загарбаних територій, жорстко придушує будь-який спротив. За таких умов в окупації формується принципово новий тип повсякденності, що проявляється у спілкуванні, споживанні та виборі стратегій соціальної адаптації до існуючих реалій.
Вплив війни з рф на політичну ментальність та політичну культуру українців
У статті здійснено аналіз впливу інформаційної, гібридної та повномасштабної війн рф проти України на ментальність українців. Досліджено риси української ментальності, що були актуалізовані військовими подіями, які трансформації суспільної свідомості вони спричинили і як відобразилися у політичній культурі українського суспільства. Доведено, що, з одного боку, військова агресія рф стимулювала українське суспільство до консолідації, зростання патріотизму, національної самосвідомості та гідності, до вияву на масовому рівні таких конструктивних рис української ментальності як свободолюбивість, здатність до ефективної самоорганізації та побудови горизонтальних зв’язків, вміння знайти нестандартне рішення у надскладних ситуаціях та ін. Це сприяло потужному військовому опору, діяльності всеукраїнського волонтерського руху з підтримкою діаспори та небайдужих з усього світу, зростанню уваги до української мови, історії та культури, знакових подій та героїв, активізувало процеси українізації та дерадянізації. З другого боку – в українському суспільстві в умовах війни проявилися й негативні риси ментальності: пристосуванство, відчуження від спільноти з перевагою особистісних інтересів, амбіцій над національними, імпульсивність і надмірна емоційність, локальна обмеженість мислення, неспроможність стратегічного планування та ін., що суттєво послаблює країну і робить її вразливою. Через низку корупційних скандалів, зловживань владою, ухилянь від виконання громадянських обов’язків тощо, і далі присутність проросійських можновладців на різних щаблях влади в умовах війни з рф, можемо говорити, що українська політична система потребує очищення, перезавантаження, а українське суспільство ґрунтовної комплексної роботи для підвищення рівня політичної свідомості та політичної культури. Успішно розвиватися, зберігаючи свою самобутність та унікальність, український народ може консолідувавшись як політична нація, долаючи зовнішніх та внутрішніх ворогів, підсилюючи конструктивні та послаблюючи деструктивні риси політичної ментальності, відповідально та якісно реформуючи основні сфери життєдіяльності, інтегруючись у Євроатлантичну спільноту, як гарантію національної безпеки України в майбутньому.
full-scale war of the Russian Federation against Ukraine
«Комунікативна стратегія Україна – держави Латинської Америки і Карибського басейну» як інструмент реалізації українських інтересів у регіоні
Досліджено роль комунікативної стратегії як ключового інструменту реалізації зовнішньої політики України в регіоні Латинської Америки та Карибського басейну. Проаналізовано передумови та особливості формування такої стратегії, зокрема в умовах сучасних геополітичних викликів та інформаційної війни. Зроблено аналіз Комунікативної стратегії МЗС України на 2024–2026 роки, її структури, цілей, цільової аудиторії і інструментів її реалізації. Наголошено на важливості системного підходу, проактивної дипломатії та адаптації комунікацій до регіонального контексту. Зроблено висновок про необхідність подальшого вдосконалення документа, зокрема у напрямках локалізації, діаспорної взаємодії та економічної дипломатії.
Повсякденне життя мешканців маріуполя наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.
Стаття присвячена проблемі реконструкції повсякденного життя мешканців Маріуполя наприкінці XIX – на початку XX ст. На основі матеріалів довідкових видань, періодичної преси, фотодокументів, джерел особового походження визначено найбільш важливі складові міського повсякдення, старі та нові культурні практики, часовий цикл життя міста. У результаті дослідження виявлено, що міська культура Маріуполя, як і багатьох торгово-промислових центрів півдня України, особливо з кінця XIX ст., розвивалася у нових реаліях. Через специфічне поєднання в економіці Маріуполя таких функцій, як «місто-порт» та «великий індустріальний центр», його залучення у зовнішню торгівлю, активну участь у економічному і суспільному житті іноземних громадян (купців та промисловців) відбувається стрімка вестернізація міського повсякдення, особливо на початку ХХ ст., поступово зникає розрив між культурою міських еліт та пересічних мешканців міста. Показано, що найбільш яскраво це простежується у появі спільної для усіх категорій населення інфраструктури, спільного міського простору для проведення вільного часу, як, наприклад, зони відпочинку: міський сад та сквер, театр, кінотеатри. Значний вплив на розважальну культуру міста, на її масовість, відбувається завдяки більш широкому використанню технічних засобів. Особливо відчутним це стало у сфері зв’язку, міського транспорту, кіно та засобів масової інформації. Саме на початку ХХ ст. відбувається доволі масова телефонізація міста, яке у цій справі було другим після губернського Катеринослава. У цей час починають курсувати маршрути (у тому числі і автомобільні), що пов’язують місто з його промисловими околицями та портом, у міській думі обговорюються плани щодо експлуатації трамваїв. Кінотеатри як доступна форма дозвілля з’являються не лише у центрі міста, а навіть у приміських робітничих поселеннях; починає виходити щоденна міська газета «Мариупольская жизнь». Завдяки появі у місті двох гімназій, мережі початкових освітніх закладів, бібліотек, книгарень, зростає і освіченість маріупольців щодо збереження здоров’я, здорового харчування, одягу, дозвілля. Виявлено, що попри усі ці зміни, вестсернізацію та мультикультурність, що виникла у результаті життєдіяльності у Маріуполі грецької, італійської, єврейської та інших етнічних громад, вплив громади греків-переселенців з Криму залишався найбільш відчутним, попри її значне скорочення пропорційно до інших етнічних груп, з яких складалося населення міста наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. Це особливо помітно відобразилося у збереженні у міській топографії старої частини міста назв, пов’язаних з кримським періодом історії грецької громади, а також у збереженні певних виробничих і святкових практик, традицій харчування.
Прусський консул в Одесі Жан (Іоан) Вальб
У статті розглядається діяльність Жана (Іоана) Вальба як прусського консула в Одесі в 1820-1825 роках, а також його роль як негоціанта та масона. На основі документів Geheimes Staatsarchiv Preussischer Kulturbesitz, а також додаткових історичних джерел уточнено обставини призначення та діяльності Вальба на посаді консула, особливості консульського діловодства, а також причини його відставки. Окрему увагу приділено участі Іоана Вальба в реконструкції міської інфраструктури та його діяльності як купця і члена кількох масонських лож. Внесок статті полягає у суттєвому доповненні історіографії питання відомостями про взаємодію іноземних консулів із міським середовищем Південної України першої половини XIX століття.
Єврейський погром у Маріуполі 1905 року: контекст, перебіг, наслідки
Стаття присвячена дослідженню трагічної сторінки в історії єврейської громади Маріуполя в дорадянські часи - погрому 1905 року. Аналізуються причини та контекст цієї події, перебіг та наслідки. Події погрому розглядаються в контексті Першої російської революції, що розпочалася в січні 1905 року. Особливу увагу приділено співвідношенню політичних і національних мотивів у діях учасників зіткнень: протистояння двох сил революційної та антиреволюційної спрямованості. Досліджуються свідчення джерел про участь і ступінь залучення до зіткнень монархічних сил, представлених прихильниками так званого «Союзу російського народу» (чорносотенцями), серед яких були дуже популярні антисемітські ідеї. З іншого боку, проаналізовано особливості участі збройних загонів єврейської самооборони та робітничого руху Маріуполя в подіях погрому. На основі наявних джерел проаналізовано особливості перебігу подій погрому, їх послідовність та наслідки. На основі знайдених та систематизованих даних, отриманих з метричних книг маріупольської синагоги, автор вперше подає інформацію про жертви цього погрому та їх родини.
Громадська діяльність Миколи Рігельмана і його внесок у збереження української культурної спадщини
Розвідка висвітлює низку питань пов’язаних з науковою, просвітницькою й літературною діяльністю Миколи Рігельмана. У процесі дослідження особлива увага звертається на внесок представника українського лівобережного дворянства у збереження української культурної спадщини. З метою реконструкції ролі особистості у формуванні культурних процесів у Лівобережній Україні, було використано комплексний методологічний підхід, що поєднує в собі методи: внутрішньої критики, культурологічний, історико-генетичний, описовий тощо. У процесі наукової розвідки було акцентовано увагу на роботі поміщика у Київській Археографічній Комісії, що ознаменувало початок становлення Миколи Рігельмана як дослідника, української історико-культурної спадщини. Встановлено, що найбільше уваги він приділяв етнографічним дослідженням, популяризації освіти серед широких верств населення, зокрема селян, й збереженню фольклорної спадщини. Серед комплексу заходів, ініційованих Миколою Рігельманом варто виділити такі: видання етнографічних збірок, зокрема М. Максимовича й А. Метлинського; підготовка перевидання статей з журналу «Сельское чтение» українською мовою для широкого загалу, розробка проекту створення навчального закладу з метою підготовки кваліфікованих кадрів сільськогосподарського напрямку. У процесі дослідження з’ясовано що Микола Рігельман, був палким прибічником ідеї повернення українського впливу до Києва і боротьби із домінуванням польської шляхти у Правобережжі. Його реалізація передбачала у тому числі й створення місць пам’яті, які б розповідали або нагадували про звитяжне минуле українського народу. Тому, Микола Рігельман став одним із ініціаторів встановлення пам’ятника Богдану Хмельницькому у Києві.
Київ очима преси: санітарні та інфраструктурні виклики за матеріалами міської періодики кінця ХІХ – початку ХХ ст.
Стаття досліджує стан міського господарства Києва наприкінці XIX – на початку XX століття через призму матеріалів міської періодики. За допомогою комплексного аналізу газет «Киевлянин», «Рада» та «Киевская мысль» проведено реконструкцію повсякденного життя мешканців міста, виявити ключові проблеми міського господарства того часу та взаємодії киян з міською владою у вирішенні гострих екологічних, соціальних та інфраструктурних проблем. Застосування методу контент-аналізу текстів періодичних видань дозволило виявити, що швидка урбанізація Києва наприкінці XIX – на початку XX ст. призвела до загострення низки взаємопов’язаних проблем: забруднення довкілля промисловими та побутовими відходами; дефіциту якісної питної води; перевантаження транспортної інфраструктури та продовольчих криз, які проявлялися як у нестачі окремих продуктів, так і в загальному погіршенні їхньої якості. Виявлено, що швидкий темп зростання міста перевищував можливості міської інфраструктури, що, у свою чергу, сприяло погіршенню санітарно-епідеміологічної ситуації та загостренню соціальної напруги. Аналіз матеріалів міської періодики свідчить, що міська влада здійснювала низку ініціатив для вирішення виявлених проблем, зокрема, впроваджувала нові санітарні норми, інвестувала у розвиток інфраструктури та розробляла регуляторні акти. Проте, ефективність цих заходів була обмежена низкою факторів, серед яких: обмежені фінансові ресурси, корупція, відсутність комплексного планування, слабка координація дій різних міських служб та суспільний опір інноваціям. Результати дослідження сприяють глибшому розумінню історичних аспектів управління міськими ресурсами та можуть бути використані для розробки сучасних стратегій містобудування, зокрема, для розробки ефективних механізмів залучення громадськості до процесу прийняття рішень та моніторингу якості міського середовища.
Ukrainian labor migrants in France as an object of the ideological influence of the Soviet repatriation mission and Ukrainian political emigration after world War II
The article, based on a set of sources and research, examines the main forms and methods of the ideological influence of the Soviet repatriation mission and Ukrainian political emigration on representatives of Ukrainian economic emigration in post-war France. Prerequisites and the course of creation of repatriation mission of Ukrainians from France were studied. The measures of Soviet missionaries regarding the ideological processing and inclination to move to the "socialist paradise" of economic migrants were characterized. The authors revealed the role of the pro-Soviet organization "Ukrainian National Front" in campaigning and mass work among the target audience and financial subsidies from the Soviet authorities. It is shown that an important part of the work of the repatriation mission was the collection of information about public organizations directly of the Ukrainian emigration, its printed publications and individual activists. They, as well as the Greek Catholic Church, were considered the main opponents in the matter of the repatriation of Ukrainians, since they were competing in the fight for the opinions and attitudes of not only migrants, but also members of the UNF itself. The Soviet propaganda machine tried to neutralize and discredit the activities of the Ukrainian diaspora and the Ukrainian Greek-Catholic Church in the issue of the return of Ukrainians by all possible actions at the time. The activity of the Ukrainian forces was noticeable and fully resonated with the mood of people who did not want to move to the USSR after a long stay in the European reality. The tools of influence of the Soviet repatriation mission and partly of Ukrainian political emigration on representatives of Ukrainian economic emigration included almost the entire possible and tested arsenal, mainly verbal, textual and pictorial means of propaganda influence. Ukrainian socio-political emigration, in addition to the above-mentioned forms and techniques, was distinguished by a national cultural and educational component, opening Thursday and Sunday Ukrainian schools, organizing Ukrainian libraries, etc.
Імітація державності всередині і назовні: проблема екстраполяції досвіду дослідження де-факто держав
Стаття присвячена проблемним моментам у застосуванні напрацювань з досліджень де-факто держав для аналізу механізмів і форм імітації державності в подібних утвореннях. У статті імітації державності розглянуті у двох вимірах: у внутрішньому по відношенню до досліджуваного невизнаного утворення та, відповідно, у зовнішньому, тобто на міжнародній арені. У статті наголошується, що ці виміри - перетинаються, особливо в контексті імітації контролю над територією та її населенням, що може подаватися як доказ «державної влади» в утворенні, що претендує на статус держави. Проблема узгодження та опрацювання результатів дослідження де-факто держав полягає, серед усього іншого, в неточностях категоріально-понятійного апарату: у статті вказується на те, що між де-факто державами, квазі-державами та «фантомними державами» є відмінності. У статті пропонується розробити та застосувати для подальших досліджень концепт «псевдодержава».
Взаємини України з державами Африки: особливості в умовах російської агресії (2014-2024 рр.)
У статті проаналізовано еволюцію взаємин України з державами Африки в умовах російської збройної агресії. Охоплено період 2014–2024 рр. Виділено характеристики етапу взаємин України з державами Африки від початку російської агресії до повномасштабного вторгнення та етапу повномасштабної війни. Метою статті є дослідження динаміки, проблем та результатів реалізації африканського напряму зовнішньої політики України в умовах російсько-української війни. Завдання дослідження: 1) з’ясувати особливості взаємин України з африканськими державами; 2) визначити ключові проблеми України при налагодженні співпраці з державами Африки; 3) розглянути зовнішні чинники, що впливають на розвиток зв’язків України з державами Африки; 4) виділити основні досягнення України у налагодженні співпраці з державами Африки.
африканський напрям зовнішньої політики України
African direction of Ukraine's foreign policy