Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Історія. Політологія Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Ìstorìâ, polìtologìâ Bulletin of Mariupol State University. Series: History. Political Studies ISSN 2518-1521 (Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05779
Інформації як сучасна зброя: національна та міжнародна практика протидії
Дана стаття присвячена визначенню ролі інформації як ключового інструменту сучасних воєн і гібридних конфліктів, а також правовому регулюванню інформаційної безпеки в умовах військових дій. У дослідженні проаналізовано функціонування інформації як об’єкта правової охорони та як засобу впливу в умовах збройного конфлікту. Особлива увага приділена вивченню психологічних операцій, дезінформації, пропаганди, кібератак як елементів інформаційної агресії. З перших днів конфлікту в Україні Росія розгорнула потужну пропагандистську кампанію, метою якої було створити в інформаційному просторі викривлену картину подій. Так, на міжнародному рівні Російська Федерація намагалася виправдати свої дії, подаючи їх як «захист російськомовного населення», «спецоперацію проти нацизму», «реакцію на загрози з боку НАТО». Ще одним напрямом стала боротьба за міжнародну інформаційну ініціативу. Російська Федерація використовувала всі можливості для впливу на громадську думку за кордоном, зокрема через мережу державних і приватних пропагандистських медіа (RT, Sputnik тощо), інформаційні атаки на міжнародні інституції, просування альтернативних трактувань подій в Україні. Поширювалися наративи про нібито «втручання Заходу», «зовнішнє управління Україною», «біолабораторії США», «геноцид у Донбасі» тощо. Такі меседжі активно підтримувалися на рівні офіційних заяв, дипломатичних демаршів, фінансування дружніх політичних сил за кордоном. У межах дослідження проаналізовано положення міжнародного гуманітарного права, національного законодавства України щодо інформаційної безпеки, а також міжнародну практику протидії інформаційній агресії. Сучасна правова демократична держава повинна забезпечити баланс між свободою слова, поширення інформації та інформацією як інструментом сучасних інформаційних війн. Одним з варіантів досягнення такого балансу є створення незалежних регуляторних органів, що діятимуть на основі закону і з дотриманням міжнародних стандартів. Запропоновано підходи щодо вдосконалення правового регулювання використання інформації у воєнний час, обґрунтовано необхідність розробки окремих правових механізмів ефективної протидії інструментам інформаційної війни.
Авторське право (c) 2025 Серія: Історія. Політологія
Інституційний аспект співробітництва України та Польщі в гуманітарній сфері крізь погляд українських експертів
Розглянуто інституційний аспект співробітництва України та Польщі в гуманітарній сфері, пов’язаний із розвитком україно-польських взаємовідносин в період за часів незалежності України. Констатовано розробку широкого спектру інституційних документів та запровадження інституційних механізмів в сфері україно-польської гуманітарної співпраці на основі партнерства України та Польщі в нових геополітичних умовах. Висвітлено позиції та думки представників науково-експертного середовища щодо питання інституційних чинників двосторонньої взаємодії України та Польщі в загальному спектрі тематики україно-польських міждержавних, міжурядових та міжвідомчих зв’язків в гуманітарній сфері. Здійснено аналіз науково-експертних публікацій ряду дослідників, де міститься бачення елементів процесу інстітуалізації україно-польської гуманітарної співпраці. Розглянуто оцінки та коментарі щодо тенденцій розвитку інституційних основ гуманітарного співробітництва між Україною та Польщею крізь призму здійснення україно-польських владних контактів. Презентовано погляди щодо процесу формування інституційної документальної бази та механізмів взаємин України та Польщі в гуманітарній сфері під кутом зору партнерства двосторонньої україно-польської співпраці. Наведено висновки в контексті вивчення процесів розвитку інституційних форм співробітництва України та Польщі в гуманітарній сфері з урахуванням спільних інтересів двох країн, зокрема на фоні сучасних геополітичних змін у світі. Акцентовано на доцільності розвитку інституційного базису україно-польського співробітництва в гуманітарній сфері з урахуванням можливостей сучасних інструментів просування національних інтересів України.
Політика гендерної рівності в освіті України: між законодавчим нормуванням та суспільним сприйняттям
У статті представлено комплексний аналіз політики впровадження гендерної рівності в освітній системі України в контексті європейської інтеграції та внутрішніх трансформацій. Дослідження зосереджено на аналізі законодавчо-нормативної бази, включно із Законами України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про професійну (професійно-технічну) освіту» та відповідними стратегічними документами розвитку, що формують інституційні засади гендерного мейнстрімінгу. Стаття розглядає механізми та ключових акторів реалізації цієї політики, а також її інтеграцію у пріоритетні напрями реформ: інклюзивну освіту, цифровізацію, децентралізацію та гармонізацію з Європейським простором вищої освіти. Особливу увагу приділено викликам імплементації, серед яких: соціокультурні стереотипи, наслідки воєнного стану, регіональні відмінності у готовності та необхідність підвищення обізнаності педагогічних працівників і батьків. На основі проведеного аналізу автори доходять висновку, що інтеграція гендерного компоненту є невід'ємною складовою демократичної модернізації України, а її успіх залежить від системної взаємодії державних інститутів, освітніх закладів та громадянського суспільства. Стаття пропонує низку рекомендацій для подальшого ефективного розвитку цієї політики.
Розробка інформаційної вакцини як багатонаціональна відповідь на загрози когнітивній безпеці
У статті розглядається концепція «інформаційної вакцини» як інноваційного підходу до забезпечення когнітивної безпеки в умовах гібридних загроз. Авторка аналізує теоретичні основи поняття, історичні та сучасні приклади інформаційних атак, а також міжнародний досвід протидії дезінформації. Показано, що у ХХІ столітті війни ведуться не лише на полі бою, але й у свідомості мільйонів людей. Окреслено ключові технологічні виклики - алгоритмічні системи поширення інформації, штучний інтелект, великі дані та deepfake. Запропоновано багаторівневу модель «інформаційної вакцини», яка поєднує освітні, комунікаційні, технологічні та міжнародні механізми. У висновках запропоновано рекомендації для України та міжнародної спільноти щодо побудови стійкої системи когнітивної безпеки.
Конструювання зовнішньополітичного іншого в контексті політики ідентичності України
У статті розглядається процес конструювання зовнішньополітичної ідентичності держави як ключового елементу ідентитарної політики, зокрема через механізм іншування. Досліджується типології «Іншого» та методологічні підходи до аналізу зовнішньополітичного дискурсу, підкреслюючи його роль як інструменту формування та легітимації національної ідентичності. Автор аналізує еволюцію зовнішньополітичної ідентичності на прикладі України, розглядаючи основні нормативно-правові документи, що визначали зовнішньополітичний курс: «Про Основні напрями зовнішньої політики України» (1993), «Про засади внутрішньої та зовнішньої політики України» (2010), «Стратегія зовнішньополітичної діяльності України» (2021). Особлива увага приділяється дискурсивному зсуву у сприйнятті ключового зовнішнього актора – від концепції стратегічного партнерства до визначення його як екзистенційної загрози, що кардинально вплинуло на усю парадигму безпеки. Прослідковується трансформація безпекової доктрини від ідеї нейтралітету та позаблоковості до безальтернативного курсу на євроатлантичну інтеграцію. Робиться висновок, що зовнішньополітична ідентичність формується як динамічний дискурсивний конструкт, що активізується через владні тексти та практики, які, у свою чергу, легітимізують певні політичні дії, що можна простежити на прикладі еволюції українського зовнішньополітичного нормативного дискурсу.
constructivism in international relations
Роль освітньої дипломатії в механізмі модернізації підготовки державних службовців
Стаття присвячена дослідженню освітніх траєкторій політичних діячів України крізь призму історичного розвитку та трансформацій вищої освіти від радянського періоду до сучасності. Актуальність проблеми зумовлена тим, що освіта політичної еліти безпосередньо впливає на якість державного управління, ефективність проведення реформ та формування демократичних інститутів. Мета дослідження полягає у з’ясуванні особливостей формування освітнього рівня українських політиків, визначенні впливу радянської освітньої моделі на їхню професійну підготовку та аналізі змін, що відбулися після набуття незалежності. Методологія дослідження спирається на історико-порівняльний, біографічний, статистичний та системний методи, а також на контент-аналіз нормативних документів. Такий підхід дозволив відстежити еволюцію освітньої підготовки державних діячів та її зв’язок із політичними й соціальними трансформаціями в Україні. У результаті встановлено, що радянська система освіти формувала у політичних лідерів переважно технократичний та ідеологічно зорієнтований світогляд. Перші керівники незалежної України здебільшого мали інженерно-технічну освіту, що зумовлювало їхній підхід до управління. Натомість у 2000-х роках простежується зростання ролі правничої, економічної та управлінської освіти, що відповідало потребам інтеграції у світовий політичний та економічний простір. Значна частина депутатів і урядовців пройшла навчання у провідних українських університетах, а також за міжнародними програмами, що сприяло підвищенню їхньої професійної компетентності та наближенню освітніх практик до європейських стандартів.
Цифрові медіа в просторі політичної комунікації гібридної війни: від ідентичності та пам’яті до гумористичного дискурсу
Стаття присвячена дослідженню цифрових медіа як простору політичної комунікації в умовах повномасштабної російсько-української війни. Проаналізовано трансформацію української ідентичності від пострадянської свідомості до консолідованої громадянської нації під впливом гібридної війни. Виявлено особливості поширення проросійських та проукраїнських стратегічних наративів у європейських країнах та їх залежність від національного медіасередовища. Показано роль платформи Telegram у деконструкції радянських міфів та феномен «миттєвої пам’яті». Проаналізовано інструменталізацію гумору та мемів як механізму психологічного копінгу та зброї в інформаційній війні. Доведено, що політична комунікація в Україні функціонує як децентралізована екосистема цифрового спротиву та конструювання історичної пам’яті.
Захист прав людини і демократії як ключовий напрям безпекової дипломатії США та України
Основним завданням даного дослідження є визначення рівня співсумісності зовнішньополітичних підходів та інструментів Сполучених Штатів і України у справі захисту прав людини та демократії як одного з напрямів безпекової дипломатії зазначених держав. Методологічною основою даної наукової праці послужило використання автором документального та порівняльного аналізу. Розглядаючи питання співсумісності зовнішньополітичних підходів Сполучених Штатів і України у справі захисту прав людини та демократії як напряму їх безпекової дипломатії, автор доходить висновку про наявність «узагальнюючої консолідуючої єдності» двох сторін. Остання оцінюватися ним як інтегральна основа для безпекової дипломатії держав західного світу, які стоять на захисті базових ліберально-демократичних цінностей і норм. Відтворюючи єдність загального позиціювання сторін у захисті універсальних демократичних надбань, умовний американсько-український «тандем» все ж розвивається в асиметричному форматі та позначений різними викликами. Така особливість обумовлена низкою факторів, включаючи різну статусність держав в ієрархічній системі міжнародних відносин, їх геополітичними інтересами і стратегічними пріоритетами, а також впливом зовнішніх загроз, зокрема різниці в значимості чинника російської агресії проти України. Разом з тим, стверджується, що безпекова дипломатія США та України у розрізі їх захисту прав людини та демократії сьогодні вже набула системного вигляду і відтворюється у складній системі координат різноманітних інструментів (міжнародна нормотворчість, переговори, консультації та координація дій, санкційні заходи і тиск, а також інформаційно-роз’яснювальні кампанії) як багатостороннього, так і двостороннього форматів взаємодії. Більше того, така взаємодія пролягає не лише на офіційному, або так званому рівні «першого треку», але розвивається і в рамках менш офіційних дипломатичних каналів, показовим серед яких виступає міжпарламентський трек. При цьому, подальших наукових розвідок вимагає питання розвитку двосторонніх та багатосторонніх взаємодій двох держав за сприяння і використання потенціалу недержавних акторів у вигляді різного роду громадських суспільно-політичних та правозахисних організацій, центрів та фондів соціального розвитку.
Паніка як зброя: технології деморалізації в умовах російсько-української війни
У статті здійснено теоретико-політологічний аналіз механізмів використання масової паніки та деморалізації як стратегічних інструментів у сучасній гібридній війні. На прикладі російсько-українського протистояння (2022–2025 рр.) досліджено трансформацію інформаційно-психологічних операцій (ІПСО) у комплексні «панічно-деморалізаційні кампанії». Проаналізовано роль когнітивних атак у формуванні стану «навченої безпорадності». Обґрунтовано, що сучасні комунікаційні технології перетворюють тактичні емоційні реакції (страх, паніка) на стратегічні фактори дестабілізації політичної системи. Визначено роль національної резильєнтності як фактору асиметричної протидії.
Публічна дипломатія як інструмент «м’якої сили» у формуванні міжнародного іміджу держави
У статті на прикладі України та Великобританії проаналізовано публічну дипломатію як ключовий інструмент «м’якої сили» у формуванні міжнародного іміджу держави та її конкурентоспроможності. Досліджено еволюцію поняття «сили» та обґрунтовано, що ефективність зовнішньої політики вимагає синергії «жорсткої» та «м’якої» сили, де публічна дипломатія виступає мостом, що поєднує національні інтереси із міжнародним сприйняттям. На прикладі досвіду України в умовах повномасштабної війни, продемонстровано трансформацію культури та лідерства Президента України у стратегічний ресурс, що забезпечує країні перевагу в глобальній інформаційній війні (кейс мозаїки «Боривітер»). Проведено аналіз британської моделі «м’якої сили», її інституційних основ (British Council, BBC World Service) та стратегічного, довгострокового підходу. Зроблено висновок, що майстерне володіння публічною дипломатією є необхідною умовою для успішного захисту міжнародного іміджу та мобілізації стійкої міжнародної підтримки у XXI ст.
Цифрові музейні та позамузейні онлайн-експозиції про війну за незалежність України
У статті проаналізовано цифрові музейні та позамузейні онлайн-експозиції, присвячені Війні за Незалежність України. На матеріалі Музею «Голоси Мирних», «Віртуального музею російської агресії», проєктів «Війна впритул» і «86 днів Маріуполя» окреслено моделі збору его-документів, доказової верифікації та хронікальної репрезентації війни. Виокремлено декларативні ресурси, що не мають реального наповнення, але претендують на статус музейних/експозиційних проєктів.
наукове комплектування та збереження музейних фондів
стійкість (sustainability) цифрових проєктів
scientific resourcing and storage of museum collections
Пам'ять про національну державність у культурних практиках польської шляхти на початку ХХ століття
Дослідження зосереджується на огляді загальних тенденцій суспільно-політичного та культурного життя, що панували у середовищі польського шляхетства. Метою статті є визначення місця культурних та політичних ініціатив польської аристократії у процесах відновлення національної державності Польщі. Спираючись на методи узагальнення, ретроспекції та компаративного аналізу авторка проаналізувала важливі зрушення у суспільно-політичному ландшафті частини польських земель, викликані революційною ситуацією 1905 року, а також попередніми національно-визвольними рухами польського народу. У результатах дослідження аргументується гіпотеза про зменшення ролі аристократії та великих землевласників у процесах протистояння польського суспільства з імперськими інститутами владами. Шляхта прагнула зберегти своє панівне становище та фінансову потужність, а отже вимушена була негласно солідаризуватися з владою. Індиферентність польської аристократії лише прискорила розшарування польського політикуму та інституалізацію відносно нових напрямів у вигляді соціалістичного та селянського рухів. У зазначений період також почало фіксуватися зростання ініціативи робітничих та селянських мас у сфері просвітницької діяльності, що вилилося у рух за створення системи загальнообов’язкової початкової освіти на базі концепту приватних шкіл. Невизначене місце у процесах відродження державотворчого потенціалу польського суспільства зайняла церква та солідарні з нею політичні сили націонал-демократичного спрямування, що було загальним наслідком прагнення збереження статус кво у відносинах між імперською владою та суспільством. У висновках підкреслюється необхідність подальших компаративних студій та архівних пошуків, пов’язаних зі студіюванням проблем діяльності окремих культурно-просвітницьких товариств на польських землях.
Розвиток мережі гімназій Полтавської губернії (1860–1914 рр.)
У статті досліджено процес формування та розвитку мережі гімназій Полтавської губернії у 1860–1914 рр. на основі комплексного опрацювання архівних матеріалів та довідкових (описово-статистичних) видань . Простежено динаміку відкриття чоловічих і жіночих гімназій, а також окреслено чинники, що зумовили зростання їх кількості. Розкрито роль урядової політики, місцевого самоврядування та приватних благодійників у розширенні гімназійної мережі. Представлено кількісні показники учнівського контингенту й окреслено тенденції розвитку середньої освіти регіону. Отримані результати дослідження уточнюють особливості модернізаційних процесів у системі освіти в губернії в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. Висновки дослідження доводять, що на 1914 р. у Полтавській губернії склалася доволі розгалужена, хоча й недостатня, мережа чоловічих та жіночіх гімназій.
Гендерна оптика соціокультурного простору Галичини XIX ст.: компаративний аналіз тревелогів
У статті здійснено компаративний аналіз рецепції соціокультурного простору Галичини XIX ст. на основі тревелогів західноєвропейських та російських мандрівників. Дослідження спирається на методологічний інструментарій гендерної історії, імагології та історичної компаративістики. Проаналізовано, як гендерна оптика спостерігачів визначала інтерпретацію архітектурного ландшафту, національного складу та соціальних відносин у регіоні. Виявлено, що чоловіки-мандрівники (В. Кокс, Й. Г. Коль, Р. Ніберг, К. Броніков, В. Броневський) застосовували переважно імперський та утилітарний погляд, фокусуючись на публічній сфері: адміністративному устрої, архітектурній модернізації міст (Львів, Броди, Самбір) та економічній експлуатації. Їхні тексти базувалися на ієрархічній класифікації етнічних груп, де оцінки часто мали гендерований підтекст, а економічна активність єврейської громади викликала агресивну критику. На противагу цьому, жінки-мандрівниці (І. Пфайффер, М. М. Дові) десакралізували публічний простір влади, зосереджуючись на антропології повсякдення, приватному житті, одязі та тілесності. Доведено, що для них подорож (зокрема у Карпати) ставала формою гендерного протесту та пошуком моральної і фізичної свободи за межами патріархальних норм Заходу. Висновки підтверджують, що регіон постав у двох контрастних образах: «чоловічому» – світі влади, контролю та цивілізаційної ієрархії, та «жіночому» – світі автентичності та емансипації.
Створення та діяльність служби протоколу та зв'язку департаменту у справах генеральної асамблеї ООН і конференційному управлінню (1945-2025 рр.)
У дослідженні проаналізовано особливості створення та діяльності Служби протоколу та зв'язку Департаменту у справах Генеральної Асамблеї ООН і конференційному управлінню протягом 1945-2025 рр. Охарактеризовано еволюцію Служби, організаційні засади її функціонування, наведено повний перелік її керівників, розглянуто її сучасну структуру та персональний склад, розкрито розподіл обов’язків між співробітниками та вимоги до кандидатів на посади співробітників, а також визначено основні напрями діяльності Служби. Висвітлено зміст базового документа з питань протоколу – «Керівництва з протоколу», який застосовується у діяльності Служби та слугує орієнтиром для інших міжнародних організацій. Продемонстровано роль Служби у підготовці та підвищенні кваліфікації працівників протокольних служб системи ООН, дипломатичних представництв та міжнародних організацій. The article is devoted to the development of the Protocol and Liaison Service of the United Nations Department for General Assembly and Conference Management in the period 1945-2025. It is highlighted that protocol functions have been integrated into the structure of the UN Secretariat since the founding of the Organisation in 1945. The author analyses the stages of institutional formation of the Protocol and Liaison Service, its structural evolution, changes in functions and tasks in response to the growing scale and complexity of the UN activities. The author identifies the key organisational principles of the Service's functioning, including the principles of staff recruitment, division of responsibilities, and compliance with international protocol norms. The author provides a complete list of the heads of the Service, describes its current structure, staffing and distribution of responsibilities among employees. The main areas of activity are highlighted: organisation of official events, accreditation of delegations, protocol support of meetings and ceremonies, and advice on compliance with diplomatic norms. The article outlines the international legal documents regulating the activities of protocol services of international organisations. It is noted that the Protocol and Liaison Service is a key element of the UN organisational structure which ensures the effective functioning of the UN diplomatic mechanisms. The evolution of the Service reflects the general trends in the development of international protocol, strengthening of requirements for professionalism and compliance with ethical standards in the diplomatic sphere. The current activities of the Service are aimed at ensuring an adequate level of international communication, supporting multilateral dialogue and facilitating the effective work of the UN General Assembly and its departments. The further development of the Service will be determined by global challenges, the growing role of international organisations and the need to adapt to new formats of diplomatic interaction. Taking into account the historical experience is a prerequisite for the effective development, modernisation and improvement of the performance of the Protocol and Liaison Service and similar protocol services. This ensures not only stability and continuity, but also opens up opportunities for innovation, adaptation to new challenges and enhancing the role of the Service in the system of international relations.
Гумористичні меми як технокультурний інструмент громадянської стійкості в умовах російського вторгнення в Україну
Стаття досліджує роль гумористичних мемів як технокультурних інструментів громадянської стійкості в умовах повномасштабного російського вторгнення в Україну. Аналізується трансформація традиційних форм гумору у цифрові меми, які стали новою технологією комунікації та соціальної мобілізації. На основі контент-аналізу мемів, поширених через цифрові платформи протягом першого року війни, досліджуються функції гумору як інструменту подолання соціокультурної травми. Гумористичні тематичні меми розглядаються як технокультурне явище, що поєднує традиційні функції сміху (катарсис, консолідація, опір) з можливостями цифрових технологій (миттєве поширення, вірусність, мультимедійність). Особлива увага приділяється ролі так званого «гумору шибеника», репрезентації колективної ідентичності через меми та створенню контрнаративів проти російської пропаганди. Демонструється, що меми функціонують як інструменти самоорганізованої соціальної інженерії, формуючи горизонтальні мережі підтримки та колективної стійкості в умовах екзистенційної загрози. This article examines the role of humorous memes as technocultural instruments of civic resilience during the full-scale Russian invasion of Ukraine. The study analyzes the transformation of traditional forms of humor into digital memes, which have become a new technology of communication and social mobilization. Based on content analysis of memes distributed through digital platforms (X.com, Telegram, TikTok, Facebook, Instagram) during the first year of the war, the research explores the functions of humor as an instrument for overcoming sociocultural trauma. Humorous memes are examined as a technocultural phenomenon that combines traditional functions of laughter (catharsis, consolidation, resistance) with the capabilities of digital technologies (instant dissemination, virality, multimedia, interactivity). The article applies P. Sztompka's theory of social trauma, which identifies four characteristics of traumatic events: suddenness and speed of changes, totality and radical nature of changes, exogeneity, and negative character. The Russian invasion of Ukraine corresponds to these characteristics, layering upon painful historical processes of denationalization, creating a phenomenon of multilayered frozen trauma. Special attention is devoted to the role of «gallows humor» as a survival mechanism in conditions of existential threat. Drawing on Z. Freud's psychoanalytic theory and P. Wong's research on humor during wartime, the study demonstrates how memes function as a compensatory mechanism for releasing negative psychic energy. The research shows that the intensity of tragic events directly correlates with the generation of humorous content, providing therapeutic relief to society. The article analyzes memes as instruments of collective identity representation through the «friend-enemy» dichotomy. Linguistic constructs such as «rashists», «palianytsia», and visual symbols became markers of oppositional identity, functioning as «cultural software» according to L. Shifman, that creates shared semantic systems. Digital platforms enabled identity formation not through official propaganda but organically, through mass participatory engagement in creating and disseminating cultural content. Memes are examined as counter-narratives against Russian propaganda in the context of «semantic war». By ridiculing the enemy's geopolitical ambitions and imperial narratives, Ukrainians created humorous variations that deconstructed the image of Russia as a «great power» through simple but effective visual images. The study demonstrates how the object of fear, becoming an object of laughter, loses its capacity to intimidate and control through fear. The research conceptualizes memes as instruments of self-organized social engineering – a spontaneous, decentralized process where millions of individual actors simultaneously act as creators and consumers of cultural content. This process is based on voluntary participation, emotional solidarity, and shared cultural codes. Digital platforms created infrastructure for mass self-organization of society, where horizontal anonymous communities provided emotional support through shared cultural understanding. The study concludes that humorous memes acquired a new function as instruments for overcoming sociocultural trauma alongside their traditional entertainment role. The instantaneity of creation, collective authorship, and horizontal dissemination provided them with effectiveness unavailable to traditional forms of humor. Memes became a synthesis of technology and culture, a hybrid phenomenon that demonstrates constructive potential of digital algorithms in forming horizontal networks of support and collective resilience under conditions of existential threat.
Політичний стереотип як інструмент російської гібридної війни проти України
Стаття присвячена аналізу політичних стереотипів як інструменту гібридної війни Російської Федерації проти України. Визначено, що стереотипи формують спрощені та емоційно забарвлені образи, які полегшують маніпуляцію суспільною свідомістю, сприяють поляризації, підривають довіру до державних інститутів та дестабілізують внутрішні відносини. Проаналізовано основні стереотипи, які просуваються РФ в українському суспільстві, на тимчасово окупованих територіях, серед росіян та західних союзників, визначено їх специфіку та особливості впливу на кожну з зазначених груп. Відзначено, що історично закріплені образи українців трансформуються у сучасні пропагандистські наративи, а цифрові технології значно посилюють їхнє поширення. Підкреслено необхідність подальших досліджень механізмів формування та закріплення стереотипів у цифровому середовищі та розробки стратегій протидії деструктивним наративам, що сприятиме національній консолідації та посиленню міжнародної підтримки України. The article presents a comprehensive analysis of political stereotypes as a deliberate and strategically employed instrument of the Russian Federation’s hybrid war against Ukraine. It demonstrates that, in the context of contemporary information and psychological confrontation, political stereotypes serve as a powerful tool of manipulative influence on public consciousness, creating simplified, emotionally charged, and easily reproducible images that penetrate diverse social groups and shape collective perceptions. These stereotypes are systematically deployed by Russia to undermine social cohesion, erode trust in state institutions, exacerbate internal conflicts, and intensify polarization within Ukrainian society. Particular attention is given to stereotypes regarding internally displaced persons, veterans, and residents of specific regions, which exert a profoundly destabilizing effect on processes of national consolidation, social integration, and the development of shared civic identity. The study traces the historical roots of political stereotypes - from imperial and Soviet-era narratives («Little Russian», «Khokhol», «Banderite») to contemporary ideological constructs («Nazis», «punishers», «incapable state») - which have been adapted and transformed into powerful instruments justifying aggression and legitimizing Russia’s political and military ambitions. It examines the mechanisms through which stereotypes are constructed and reinforced in mass consciousness, including the simplification of complex political and social phenomena, the emotional amplification of selective traits, and systematic mythologization along the «us versus them» principle. The analysis highlights the crucial role of digital technologies, social media, and online platforms in accelerating the dissemination of stereotypical images, creating virtual group identities, and fostering intergroup confrontation and division. Moreover, the article notes that Russia actively exploits pre-exising biases, fears, and misperceptions among Ukraine’s Western partners, leveraging concerns about the «incapacity of Ukraine», the «impossibility of achieving victory», or the «risks of destabilizing Russia» to reduce political, economic, and military support. This international dimension underscores the global reach and strategic impact of information warfare based on stereotypes. The study concludes that political stereotypes pose a significant threat not only to Ukraine’s internal stability and social cohesion but also to the effectiveness of international support for its defense against aggression. The article emphasizes the urgent need for interdisciplinary research on political stereotypes within the framework of information warfare and the development of comprehensive strategies to counteract their destructive influence. Such efforts would mitigate the adverse effects of propaganda, reinforce national unity, strengthen resilience against social and political manipulation, and promote a positive and credible international image of Ukraine while enhancing the capacity to withstand ongoing information threats.
«Денаціфікація» як ключовий наратив російської пропаганди у гібридній війні проти України
Стаття присвячена аналізу концепту «денацифікації» як ключового наративу російської пропаганди у гібридній війні проти України. Досліджено історичне походження терміну, що виник після Другої світової війни та передбачав очищення німецького суспільства від нацистської ідеології, та його спотворене використання в сучасній російській інформаційній сфері. Показано, як російська пропаганда трансформувала концепт «денацифікація» у засіб легітимізації збройної агресії, формування образу зовнішнього ворога та виправдання насильницького втручання у внутрішні справи України. Проаналізовано роль цього наративу у мобілізації російського суспільства, вплив на окуповані території, поширення через медіа та дипломатичні канали, а також його взаємозв’язок з іншими пропагандистськими концептами, зокрема «русофобією» та «деукраїнізацією». Розглянуто підходи до розуміння «денацифікації» основними ідеологами та розробниками цього концепту. This article investigates the concept of «denazification» as a central narrative of Russian propaganda in the hybrid war against Ukraine, focusing on its historical origins, evolution, and strategic use in both domestic and international informational contexts. Originally emerging after World War II, «denazification» referred to a comprehensive set of measures aimed at eliminating Nazi ideology and influence from German society, including legal, cultural, educational, and political interventions. In contemporary Russian discourse, however, the term has been deliberately reinterpreted and instrumentalized as a tool to justify military aggression against Ukraine and to construct an image of Ukraine as an externally threatening, ideologically «tainted» state. The article traces the formation and consolidation of this narrative, highlighting how Russian propaganda employed the label «Nazi» against participants in Ukraine’s Revolution of Dignity and patriotic movements as early as 2014. Following the full-scale invasion of Ukraine in 2022, the concept of «denazification» was amplified and synchronized across federal television channels, social media, and official diplomatic platforms, creating a unified narrative that portrays Russia as a defender of justice and Ukraine as a pro-Nazi, corrupt state. The roles of key ideologues such as A. Gasparyan, T. Sergeyev, and A. Dugin are examined, showing how theoretical and practical justifications for «denazification» were elaborated to support both domestic mobilization and international persuasion. The study emphasizes the mechanisms of dissemination and the narrative’s impact on various audiences, including Russian citizens, residents of Crimea, and populations in the occupied «LPR/DPR» territories, where «denazification» is presented as a protective intervention against a fabricated «Nazi regime». It also examines how the narrative combines historical references to World War II with contemporary political events, reinforcing the perception of Ukraine as inherently ideologically corrupt and legitimizing the extension of Russian influence over its territory. Television, digital media, and diplomatic channels are shown to play critical roles in reinforcing the narrative, creating the illusion of consensus, and suppressing alternative perspectives. Furthermore, the article analyzes the international dimension of the narrative, exploring how it is used to discredit Ukraine and its allies, justify violations of sovereignty and territorial integrity, and legitimize coercive or punitive measures against Ukrainian political actors. By simultaneously targeting domestic and foreign audiences, the concept of «denazification» functions as a strategic instrument of hybrid warfare, combining ideological, informational, and political elements to advance Russia’s objectives. The research concludes that the narrative of «denazification» is a deliberately constructed element of Russian propaganda, designed to legitimize aggression, create the perception of an external enemy, and distort historical memory. It highlights the necessity of understanding this concept as both an instrument of domestic mobilization and a tool of international information influence. Future research should focus on assessing the narrative’s impact on public opinion in Russia and occupied territories, evaluating the effectiveness of countering disinformation strategies, and conducting comparative analyses with other propaganda narratives employed in hybrid conflicts.
Образи США в українській пресі початку ХХ ст. (за матеріалами газет «Громадська думка» та «Рада»)
У статті в узагальненому вигляді розглянуто образи Сполучених Штатів Америки та американців, які побутували на шпальтах періодичних видань Наддніпрянської України початку ХХ ст. Редагуванням цих видань займалися представники українського національного відродження. За основу дослідження взято 104 номери газет «Громадська Думка» та «Рада» (вони містять найбільш репрезентативні повідомлення на американознавчу тематику). Загалом же авторкою було переглянуто підшивку газет за 1906-1914 рр. у повному обсязі. Встановлено, що ключовими образами США в українській пресі були: візія цієї країни як місця частих природних та техногенних катастроф; уявлення про США як про країну інновацій; розуміння гостроти расових питань навіть після завершення Громадянської війни (при чому, варто підкреслити наростання расистської риторики, спрямованої проти японців та китайців, а не лише наявність традиційної дискримінації афроамериканців);позиціонування США як країни з потужним жіночим емансипаційним рухом; наголошення на постійній боротьбі ізоляціонізму та геополітичних амбіцій світового лідера у американського політикуму; візія США як держави зі складними відносинами у трикутнику «праця-капітал-влада» і нарешті, образ США як країни, привабливої для імміграції українців. Авторка приходить до висновку, що зміст багатьох статей початку ХХ ст. у газетах «Громадська Думка» та «Рада» суголосний сучасним американським реаліям. Це наводить на розуміння того, що деякі речі, ретрансльовані через понад століття, є сталими для американського суспільства, складають основу ментальності американців. Актуалізація цих сталих паттернів поведінки веде до більш адекватного вибудовування діалогу з одним з ключових союзників України у ХХІ ст., ким і є США. The article examines in a generalized form the images of the United States of America and Americans that appeared in the columns of periodicals of the part of Ukraine under Russian authorities at the beginning of the 20th century. Representatives of the Ukrainian national revival were involved in editing these publications. The study was based on 104 issues of the newspapers “Hromadska Dumka” and “Rada” (they contain the most representative reports on American studies). In general, the author reviewed the entire binder of newspapers for 1906-1914. It was found that the key images of the USA in the Ukrainian press were: the vision of this country as a place of frequent natural and man-made disasters; the idea of ​​the USA as a country of innovation; understanding of the acuteness of racial issues even after the end of the Civil War (whereby, it is worth emphasizing the growth of racist rhetoric directed against the Japanese and Chinese, and not only the presence of traditional discrimination against African Americans); positioning the USA as a country with a powerful women's emancipation movement; emphasis on the constant struggle of isolationism and geopolitical ambitions of the world leader in American politics; the vision of the USA as a state with complex relations in the triangle “labor-capital-power” and finally, the image of the USA as a country attractive for Ukrainian immigration. The author comes to the conclusion that the content of many articles of the early 20th century in the newspapers "Hromadska Dumka" and "Rada" is consonant with modern American realities. This leads to the understanding that some things, retransmitted after more than a century, are stable for American society, form the basis of the mentality of Americans. The actualization of these stable patterns of behavior leads to a more adequate building of a dialogue with one of Ukraine's key allies in the 21st century, which is the USA.
Інтеграція держав Еллади та Понту Евксинського до складу Римської Республіки (III–II ст. до Р. Х.)
Стаття присвячена дослідженню становлення римської гегемонії у контексті воєн III–II ст. до Р.Х. на території Еллади та Понту Евксинського (Причорномор’я). Прослідковуючи процес трансформації Римської республіки з регіональної сили на імперію, особлива увага приділяється процесам інтеграції держав Еллади та Понту Евксинського, які відрізняються від інтеграційних процесів щодо варварських суспільств Італії та Іберії. Дослідження відбувається через призму концепції М. Манна «Імперія домінування». Виділено три етапи інтеграції: партнерство/союзництво, встановлення клієнтських відносин та пряма інтеграція через перетворення на римську провінцію. Розглядається також вплив унікальних практик, що були запроваджені під час інтеграції як-от «свобода греків», романізація через практики взяття заручників місцевих еліт, що ілюструє гнучкість римської інтеграційної політики. Наголошується, що процес інтеграції греків відбувалася шляхом військової, дипломатичної та економічної гегемонії, що забезпечило безальтернативність їхньої інтеграції. This article is dedicated to researching the formation of Roman hegemony in the context of the wars of the 3rd – 2nd centuries BC in the territories of Hellas and Pontus Euxinus (Black Sea region). Tracing the process of transformation of the Roman Republic from a regional power into an empire, special attention is paid to the integration processes of the states of Hellas and Pontus Euxinus, which differ from the integration processes concerning the barbarian societies of Italy and Iberia. The research is conducted through the prism of M. Mann's concept of "empire of domination." Three stages of integration are identified: partnership/alliance, the establishment of client relationships, and direct integration through transformation into a Roman province. The influence of unique practices introduced during integration, such as the "freedom of the Greeks" and Romanization through the practice of taking hostages from local elites, illustrating the flexibility of Roman integration policy, is also considered. It is emphasized that the integration of the Greeks occurred through military, diplomatic, and economic hegemony, which ensured the inevitability of the integration course.
Початок відбудови шкільної освіти на Поділлі (1944–1947 рр.)
У статті представлено специфіку локальних умов початкового етапу відбудови шкільної освіти у 1944–1947 рр. На основі аналізу статистичних відомостей виявлено неспроможність шкільної мережі Поділля забезпечити повноцінне навчання у перші повоєнні роки, внаслідок значних людських та матеріальних втрат. З’ясовано, що пріоритетом освітньої політики партійно-державного керівництва країни було форсоване відновлення освітнього процесу на територіях, що знову опинилися під радянським контролем. Виявлено, що державна політика полягала в орієнтації на кількісні здобутки, що зумовлювало нехтування якістю у процесі відновлення шкільного навчання. Урядові розпорядження, спрямовані на прискорене відновлення навчального процесу, охоплення шкільним навчанням усіх дітей відповідного віку, прискорену підготовку педагогічних кадрів, не враховували реальні умови повсякденного життя й освітнє середовище на місцях. Доведено, що важливим чинником відновлення матеріально-технічної бази шкільної освіти було активне залучення батьків, вчителів, державних підприємств та колгоспів, чиї зусилля стали рушійною силою в упорядкуванні освітньої інфраструктури. Визначено, що попри позитивну динаміку відбудовчого процесу, протягом 1944–1946 рр. простежується нерівномірність у показниках відновлення освіти, у зв’язку з перевищенням чисельності школярів над кількістю вчителів та наявним шкільним фондом. The article examines the specifics of local conditions during the initial stage of reinstating schooling in Podillia from 1944 to 1947. Based on an analysis of statistical data, it reveals that Podillia’s school network was unable to provide a complete education during the first post-war years due to significant human and material losses. The study shows that the party-state leadership prioritized the forced restoration of the educational process in territories that had come back under Soviet control. It demonstrates that state policy prioritized quantitative achievements over quality during the school restoration process. Government directives aimed at accelerating the restoration of the educational process by enrolling all children of the appropriate age and rapidly training teaching staff did not take into account the actual conditions of the daily educational environment at the local level. The study demonstrates that the active involvement of parents, teachers, state enterprises, and collective farms was a crucial factor in the restoration of the school education infrastructure, and that it was these efforts that drove the organization of the educational infrastructure. Despite the positive dynamics of the restoration process between 1944 and 1946, unevenness in education recovery indicators was evident due to the number of students exceeding the number of teachers and available school facilities.
Вінницька і Кам’янець-Подільська області
матеріальне середовище учнівської повсякденності
Vinnytsia and Kamianets-Podilskyi regions
Комишувате – половецьке курганне святилище у Північному Приазов’ї
У статті опубліковано матеріали середньовічних кочівників, здобуті під час досліджень маріупольськими археологами курганної групи біля с. Комишувате у Північному Приазов’ї на півдні Донецької області України у 1989 та 2021 рр. Розглядаються деякі особливості матеріальної і духовної культури середньовічного населення приазовських степів та їх поховальної обрядовості. Проаналізовано поховальний обряд та інвентар поховання 1 кургану 2, що дозволило датувати його ХIII–XIV ст. Розглядаються ритуально-поминальні дії, що здійснювалися на курганах могильника середньовічними кочівниками. Знахідка металевого казана в кургані 1 з певною вірогідністю теж пов’язується із кочівницьким похованням та датується ХIII–XIV ст. Культовий комплекс з кургану 3 також пов’язаний із кочівниками середньовіччя та семантично близький до половецьких святилищ. Яма із залишками дерев’яного виробу, ймовірно, у спрощеному вигляді відображає половецьку традицію влаштовувати у курганах святилища-ями з похованими в них дерев’яними статуями, що є проявом завершального акту поминального обряду. Висловлено припущення, що поховання з кургану 2, кам’яні конструкції, простежені в курганах, а також культовий комплекс з кургану 3 мають безпосередній зв’язок, що дозволяє припустити використання середньовічними кочівниками курганів групи як єдине святилище. Про це додатково свідчать сліди поминальних дій – наявні кістки тварин, уламки кераміки та металевий казан. Всі ці факти є проявами половецьких поминальних обрядів та культу предків, які добре вписуються в рамки світоглядних та ритуальних традицій середньовічних і сучасних тюркських народів. Публікація матеріалів половецького святилища ХIII–XIV ст. біля с. Комишувате збагачує фонд джерел для вивчення матеріальної та духовної культури середньовічних кочівників приазовських степів. The article presents the materials of medieval nomads obtained during the research by Mariupol archaeologists of the mound group near the village of Komyshuvate in the North Azov Area in the south of Donetsk region of Ukraine in 1989 and 2021. Some peculiarities of the material and spiritual culture of the medieval population of the Azov steppes and their funeral rites are considered. The medieval nomads performed ritual and memorial actions on all the burial mounds. The practice of using stone in the construction of burial mounds in the steppe of Eastern Europe was inherited by the nomads and appeared in the Cumans period. An analysis of the burial rites and equipment of burial 1, barrow 2, allows us to date it to the 13th–14th centuries. In addition, all the burial mounds bear traces of ritual and memorial activities associated with medieval nomads. The find of metal cauldron in barrow 1 is also connected with nomadic burial with some probability and is dated 13th–14th centuries. Similar finds, probably, were connected with kurgan sanctuaries. The cauldrons were not only part of the funerary accompaniment of the deceased, but were also used as a necessary object during ritual and cult activities. The cult complex from barrow 3 is also connected with the nomads of the Middle Ages and is semantically close to the Cumans sanctuaries. The pit with a wooden plank vertically embedded in the centre probably in a simplified form reflects the Cumans tradition to arrange sanctuary pits with wooden or stone statues in barrows. This is a manifestation of the final act of the funeral rite. The tradition of making and using wooden statues in mound sanctuaries is characteristic of the Cuman people of the Lower Don steppes. Thus, the stelae studied in the mound near the village of Komyshuvate can be recognised as the westernmost manifestation of this tradition in the North-Eastern Azov region. It is suggested that the burial from barrow 2, the stone structures traced in the mounds, and the cult complex from barrow 3 are directly related. This suggests that medieval nomads used the mounds of the group as a common sanctuary. This is further evidenced by the traces of funeral actions - animal bones, fragments of pottery and a metal cauldron. All of these facts are manifestations of Cumans funeral rites and ancestor worship that fit well within the worldview and ritual traditions of medieval and modern Turkic peoples. The publication of the materials of the 13th–14th centuries Cuman sanctuary Komyshuvate enriches the fund of sources for the study material and spiritual culture of medieval nomads of the Azov steppes.
cultural-historical (archaeological) heritage
The institute for the rationalization of management as an element of Ukrainian political system
The article deals with topical issues of the characteristics of the organization of recordkeeping management in Ukraine in the early 1930s. This issue is outlined in the scientific historiography in a small number of publications, therefore it makes sense to revise this problem, as during the 1920s-1930s as a result of the active development of the scientific organization of recordkeeping performance there was accumulated a lot of significant actual materials. The preconditions of foundation and main directions of activities of one of the leading scientific institutes in Ukraine, the Institute for the Rationalization of Management are explored. The peculiarities of establishment of the Institute under the lack of unified forms of work with the documents, rules of their storage and registration are considered in the paper. The prominent role of the Institute for the Rationalization of Management in the establishment of a unified system of state recordkeeping performance in the Soviet institutions was proved as well as the basic principles of the state recordkeeping work such as simplicity, clarity, efficiency and accuracy of performance were recognized. The role of the Institute in the system of scientific research organizations of the Soviet Union is shown. The Institute for the Rationalization of Management played a key role in the process of establishment of the unified standards for document usage and the general principles of recordkeeping management. The role of the Institute for the Rationalization of Management in the training of innovative personnel by founding the PhD training program and organizing a permanent school for the training of managers is highlighted. The cooperation of the Institute for the Rationalization of Management with other scientific institutes and organizations and state authorities, in particular with the People's Commissariat of the Workers 'and Peasants' Republic and the People's Commissariat of Education, are analyzed. The main functions and, respectively, achievements of the Institute are detailed, among them: development of a methodology for streamlining management; development of a system of innovative measures for control units; the training of innovative personnel, as well as the organization of applied research in industrial enterprises, state farms, collective farms and other institutions. The reasons for the liquidation of the Institute for the Rationalization of Management are analyzed.
organization of recordkeeping performance
the Institute for the Rationalization of Management
Політика деколонізації в України і рефлексії територіальної громади (приклад Одеси)
У статті досліджено практичні заходи з деколонізації в Україні в умовах повномасштабної війни з Росією, зокрема на прикладі міста Одеса як простору із суперечливим історичним і культурним контекстом, де перетинаються імперська, українська, радянська та пострадянська спадщина. Крізь призму поєднання постколоніальної теорії та теорії сек’юритизації та постструктуралістського дискурсивного аналізу у роботі показано, як українська держава і громадянське суспільство відповідають на агресію Кремля, здійснюючи демонтаж імперських і радянських символів, водночас перетворюючи деколонізацію на частину стратегії мнемонічної безпеки. Автор зосереджується на кейсі Одеси як прикладі конфлікту між антиколоніалізмом і локальними проявами гібридної історичної пам’яті. Особливу увагу приділено ролі органів місцевого самоврядування в цьому конфлікті і суперечностям між загальнонаціональною сек’юритизованою логікою та локальними формами спротиву, зумовленими культурною специфікою міста. Підкреслюється, що після 2022 року деколонізація набула рішучо антиколоніального спрямування, змістившись у бік домінування україноцентричного наративу, тоді як простір для гібридності історичної пам’яті суттєво звузився. При цьому Одеса виступає як приклад мнемонічної «фронди» де точиться боротьба між уніфікуючим державним баченням і локальними проявами гібридної ідентичності.
обласна державна (військова) адміністрація
regional state (military) administration
Комунікаційний вимір публічної дипломатії України в Африці
У статті розглядається трансформація дискурсів публічної дипломатії України щодо держав Африканського континенту в контексті зовнішньополітичної переорієнтації після 2022 року. Аналізуються ключові нормативні документи – Стратегія публічної дипломатії МЗС, Стратегія зовнішньополітичної діяльності та Комунікаційна стратегія Україна – держави Африки, які визначають динаміку формування дискурсу публічної дипломатії України. Емпіричний зріз охоплює динаміку академічних публікацій і досліджень аналітичних центрів, фіксуючи обмежену експертну підтримку та недостатній ріст фахових публікацій. Особлива увага приділяється практичним зусиллям української дипломатії по формуванню практичної площини реалізації нормативно затверджених настанов, але, водночас, демонструють лише часткову ефективність через ресурсні обмеження. Робиться висновок, що стійка результативність публічної дипломатії України в Африці потребує інтегрованої моделі, яка синхронізує нормативний, фаховий, експертний, академічний і практичний вектори.
Деструктивні тренди глобального розвитку та їх вплив на міжнародні відносини
У статті розглядаються деструктивні тренди глобального розвитку та їх вплив на міжнародні відносини. Серед ключових проблем проаналізовано: збройні конфлікти, гібридне протистояння, геополітичне протиборство, виклики, що несуть технологічні зміни. Окреслені в дослідженні чинники суттєво загострюють відносини між країнами, провокуючи посилення напруженості, що несе загрозу міжнародній безпеці та співробітництву.
Особливості розвитку медіадипломатії на початку XXI століття
У статті розглянуто особливості виникнення медіадипломатії та її розвитку до першої чверті XXI століття. Розглянуто тенденції впливу ЗМІ на класичну дипломатію впродовж ХХ ст. Простежено особливості розвитку та взаємозв’язку засобів комунікації та дипломатії, що привело до формування категорії «медіадипломатія». Подано аналіз базових критеріїв цього поняття та вплив таких подій, як війна в Перській затоці, терористична атака на Всесвітній торговий центр, Арабська весна, на формування медіадипломатії. Підкреслено, що з появою цифрових платформ комунікації дипломатія набула нового виміру. Окрему увагу приділено сучасним тенденціям розвитку медіадипломатії в умовах епідемії COVID-19, та інформаційного протиборства, під час повномасштабного вторгнення Росії в Україну. Виявлено, що інформаційні технології прискорили та розширили глобальні взаємовідносини між країнами, а соціальні медіа перетворилися з пасивної мережі інформаційної комунікації на динамічну платформу. Визначено, що в сучасному середовищі комунікації, яке поєднує класичні міжнародні майданчики та віртуальний простір, діяльність медіадипломатії стає більш персоналізованою і затребуваною. Підкреслено, що в сучасному глобалізованому світі медіа відіграють важливу роль не лише у формуванні громадської думки, а й у здійсненні міжнародної дипломатії.
Зовнішньополітичні національні інтереси Польщі у контексті євроінтеграційного шляху України
Стаття посвячена зовнішньополітичному вектору Польщі щодо євроінтеграційного шляху України, що відображає стратегічну підтримку та активну участь у процесах, спрямованих на наближення України до Європейського Союзу. Польща, маючи значний досвід європейської інтеграції, стала важливим адвокатом України в ЄС, надаючи політичну та ідеологічну підтримку її прагненням до реформування та демократичних змін, які є необхідними для вступу в ЄС. Закцентовано, що від початку 2000-х років Польща активно пропонувала концепції, спрямовані на інтеграцію східних сусідів у Європейський Союз, зокрема України, через розширення політики Європейської політики сусідства. Польща підтримувала ініціативу Східного партнерства, прагнучи зміцнити співпрацю з країнами Східної Європи та забезпечити їхній економічний і політичний розвиток. Підкреслено, особливу роль Польща відіграла під час Помаранчевої революції в Україні 2004 року, коли польський президент Олександр Кваснєвський став важливим посередником у вирішенні політичної кризи в Україні. Цей період став знаковим для польської політики підтримки демократичних змін в Україні. Навіть після зміни адміністрації в Польщі в 2010 році, польська стратегія щодо України залишалася стабільною, хоч і стала більш обережною, але продовжувала активно підтримувати євроінтеграційні прагнення України. Зазначено, що після анексії Криму Росією в 2014 році Польща стала одним із найбільших прихильників євроінтеграційних прагнень України, надаючи дипломатичну підтримку в рамках Європейського Союзу та сприяючи підписанню Угоди про асоціацію і безвізового режиму для українських громадян. Польща також активно брала участь у процесах реформування України, підтримуючи боротьбу з корупцією, покращення бізнес-середовища та розвиток демократичних інститутів. У результаті цього процесу, Україна змогла подати заявку на членство в ЄС у 2022 році. Польща продовжує відігравати важливу роль у зміцненні зв'язків між Україною та Європейським Союзом, сприяючи її європейській інтеграції та стабільності в регіоні. Польська політика підтримки України є важливим елементом геополітичної стабільності та розвитку на європейському континенті.
Питання формування національної історичної пам’яті українців у публіцистичній творчості голови УЦР М. Грушевського
У статті аналізується питання щодо націєтворчої спрямованості історико-публіцистичних праць Михайла Грушевського доби першої Української Народної Республіки. Висвітлюється вплив голови Української Центральної Ради, авторитетного вченого на формування національної історичної пам’яті українського народу. Розглядаються погляди М. Грушевського щодо поєднання аспектів націєтворення та державотворення в історичній пам’яті українців, зазначені в публіцистичній творчості очільника УНР, вченого, які є актуальними для нашого часу. У зазначений час голова УЦР, реалізуючи плани відродження української державності як фаховий історик звертався до історичного досвіду України у питаннях державотворення від часів Русі, становлення Гетьманської держави Богдана Хмельницького, націєтворчих ідей репрезентантів Кирило-Мефодіївського товариства до початку Української революції 1917 – 1918 рр. Погляди щодо формування історичної, національної пам’яті українського народу голова УЦР, авторитетний вчений висловив у своїх історико-публіцистичних працях «Звідки пішло українство і до чого воно йде», «Звідки пішла назва Українців?», «Почини нового Українства», «На порозі Нової України», «Про батька козацького Богдана Хмельницького», «Переяславська умова України з Москвою 1654 року Статті й тексти», «В сімдесяті роковини Кирило-Методіївської справи». В цих публіцистичних розвідках М. Грушевський відобразив історичний зв’язок державотворчих та націєтворчих процесів доби Української революції з подіями попередніх епох України.
трансформація національної історичної пам’яті
transformation of national historical memory
Освіта в системі общиного життя єврейської громади Маріуполя ХІХ – початку ХХ ст.
Стаття присвячена дослідженню місця та ролі освіти в житті єврейської громади Маріуполя в другій половині ХІХ – початку ХХ століття. Аналізуються особливості становлення та функціонування традиційної для єврейської спільноти релігійної освіти, представленої приватними вчителями (меламедами), школою для незаможних хлопчиків Талмуд-Торою та мережею приватних початкових навчальних закладів, що до певної міри виконували функції хедерів, а також тими модернізаційними змінами, які вона зазнавала в умовах пореформеної доби. Аналізується місце та значення світської освіти (середньої – гімназій та ремісничого училища та вищої – університетської), яка у пореформений період ставала все більш значимим фактором в житті євреїв, адже відкривала перспективи стати частиною світського імперського суспільного, культурного та економічного простору.