Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Право Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Pravo Bulletin of Mariupol State University. Series: Law ISSN 2518 – 1319 (Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05782
Реальність і право: методологічні засновки проблеми
Увагу до співвідношення реальності і права, яке є частиною фундаментальної проблеми природи права, викликають заяви політичного керівництва рф про вирішення територіальних питань, виходячи з реальності, що склалася в результаті фактичної окупації рф частини України. Мета статті полягає в пошуку відповіді на два взаємопов’язані питання: чи тільки соціальні факти визначають зміст норм права?; чи заслуговує право тільки на функцію відтворення реальності, що склалась в соціальному житті? Зазначається, що відповідь на них залежить від керівної методології. Методологічним засновком теорій, які абсолютизують значення фактичної соціальної дійсності, є натуралізм, який пропонує ідеал наукової раціональності, що витікає із принципу механічної причинності, і передбачає пізнання та обґрунтування явищ безвідносно до моральних або етичних оцінок. Він втілився в юридичних теоріях позитивістського типу, які об’єднані принципом походження права від фактів об’єктивної соціальної дійсності. Їм протистоять теорії непозитивістського типу, які вводять в зміст права морально ціннісні засновки. В ХХ сторіччі набирає популярності методологія постмодерну, що ґрунтується на некласичній філософії. З’являється «новий» імідж права, за яким понятійні межі права розмиваються до правил та практик, що фактично легітимовані суспільством з тих чи інших підстав. Відповідно, втрачаються орієнтири етичної правильності тих норм і дієвості, які мають претензію називатися правом. На думку автора, пізнавальним орієнтиром в цій проблемі має слугувати тезис дуальності права Р. Алексі, за яким право з необхідністю існує не тільки в реальному вимірі авторитетних встановлень та дієвих практик, але і в ідеальному виміри, що містить ціннісні засади та відсилає до моральної правильності. Підкреслюється, що право стоїть до реальності у різних відношеннях: не тільки відтворює фактичну соціальну дійсність, але може випереджати її, або з нею боротися. Підсумовує дослідження висновок: обумовленість змісту права не вичерпується фактами соціальної дійсності, а необхідно передбачає ідеальні цінності, які відокремлюють розуміння права як прояву фактичної сили від розуміння в якості морально виправданого регулятора. Тому право по відношенню до соціальних фактів є величиною оціночною. Звідси бачимо, що обмеження функції права лише ратифікацією фактичної реальності, є принизливим, оскільки право є також засобом управління соціальним життям.
Заклади охорони здоров’я як учасники публічних закупівель
У січні 2025 року був прийнятий Закон України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об’єднань юридичних осіб», яким скасовано дію Господарського кодексу України і зобов’язано державні та комунальні заклади охорони здоров’я перереєструватися в державні та комунальні некомерційні товариства. У статті досліджено відмінності між некомерційним підприємством та некомерційним товариством. Вказано на позитивні та негативні риси реформування закладів охорони здоров’я. Зазначено, що медичні заклади в публічних закупівлях можуть виступати як замовниками для закупівлі медикаментів та обладнання, так і виконавцями, що надають медичні послуги. Участь у закупівлях закладів охорони здоров’я регулюється постановами Кабінету Міністрів України, які визначають особливості придбання лікарських засобів та медичних виробів.
Допустимість цифрових доказів у кримінальному провадженні: аналіз судової практики
Стаття присвячена аналізу судової практики допустимості цифрових доказів у кримінальному провадженні. Відзначено, що в епохою цифрових технологій цифрові докази перетворилися на корисний інструмент у кримінальному провадженні. Встановлено, що відміну від Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України, Кримінальний процесуальний кодекс України не містить згадки щодо електронних доказів, а в кримінальній процесуальній доктрині та практиці електронні докази, в залежності від їх змісту, форми та мети створення у кримінальному провадженні відносять до речових доказів або документів. Звернута увагу, що аналізуючи положення ст. ст. 87, 88, 88-1, 89 КПК України законодавець приділяє увагу недопустимості доказів, залишаючи поза увагою саме порядок отримання та визнання допустимості доказів. Акцентовано, що дискусійним є визначення критеріїв (умов, вимог, правила, елементи) допустимості доказів у кримінальному провадженні та підтримано, на думку авторів, найбільш розширене уявлення щодо такої класифікації. Проаналізовано судову практику щодо допустимості визнання цифрових доказів у кримінальному провадженні на прикладі конкретних постанов суду. Розглянуто позицію суду в постанові Об’єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 р. у справі № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20 та відзначено, що суд визнав електронні документи (флеш-накопичувачі № 1386 та 1387) цифровим доказом, копії цифрової інформації замість її оригіналів як допустимих цифрових доказів. Також існує й практика невизнання цифрових доказів як допустимих в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 травня 2018 р. у справі № 397/2588/13-к, провадження № 51-3650км18, постанові Верховного Суду колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17 березня 2020 р. у справі №426/12149/17, провадження № 51-112км20. Зроблено висновок, що неоднозначний підхід суддів щодо допустимості або недопустимості визнання цифрових доказів у кримінальному провадженні вказує на існування прогалин у Кримінальному процесуальному кодексі України. В багатьох випадках наскільки обґрунтованими, надійними, повними, справжніми та достовірними є цифрові докази у конкретній справі залежить їх визнання суддями допустимими. Запропоновано внесення змін і доповнень до Кримінального процесуального кодексу України.
Кримінальний процесуальний кодекс України
Правове забезпечення планування у публічному адмініструванні в Україні
У статті здійснюється аналіз та визначення правового забезпечення планування в публічному адмініструванні через систему нормативно-правових актів, які регулюють організацію, зміст, порядок, засоби, прийоми та способи планування діяльності органів публічної влади, а також стратегічних документів соціально-економічного розвитку на національному, регіональному та місцевому рівнях. Звертається увага, що відсутність єдиного законодавчого акту, який би комплексно регулював застосування планування в публічному адмініструванні, призводить до фрагментарності правового поля. Зазначено, що реалізація планування у публічному адмініструванні передбачає не лише розробку програмних документів з планами діяльності, а й їх практичне втілення, що є неможливим без належного правового забезпечення. Однією зі складових цього можна вважати визначення на рівні закону повноважень органів публічної влади. Підзаконні нормативно-правові акти не містять чітких норм щодо відповідальності за невиконання або коригування планів у разі зміни таких обставин, як воєнний стан. Разом з тим, статтею 19 Закону України «Про державне прогнозування та розроблення програм економічного і соціального розвитку України» передбачено узагальнені норми про відповідальність посадових осіб за порушення цього закону, які мають бланкетний характер. Окрему увагу приділено правовому забезпеченню участі громадськості у процесі планування публічного адміністрування та оцінювання його результативності, що є важливим для демократичного врядування. У Звіті OЕСР «Прогноз регуляторної політики ОЕСР на 2025 рік» справедливо зазначено, що завдяки ретельному плануванню та стратегіям того, як дані будуть збиратися, аналізуватися та діяти, можна покращити використання інструментів політики, які засновані на фактах та базуються на цифрових технологіях, що певною мірою пом’якшить ризики у регулюванні. Належне правове забезпечення планування у публічному адмініструванні є фундаментом для ефективної реалізації компетенцій органів публічної влади та їх посадових осіб, що в цілому сприяє впорядкувати діяльність суб’єктів публічної адміністрації та здійснювати приватним особам свої права та обов’язки. Сформульовано пропозиції для удосконалення правового регулювання відносин щодо застосування планування як інструменту публічного адміністрування.
Сучасна клептократична модель держави: правовий та економічний аспекти
В статті аналізуються доктринальні визначення поняття клептократичної моделі держави, а також класифікується механізм її застосування. Запропонована на дискусійний розгляд схема клептократичного механізму державного управління. На думку авторів, відповідно до багатоваріантності проявів самого явища для дослідження клептократії, слід застосувати міждисциплінарний підхід. Різноплановий причинний комплекс робить його предметом досліджень для політологів, юристів, державних управлінців, соціологів, істориків, економістів та філософів. Піддаючи критиці тезу про обов’язкову притаманність клептократичних рис демократичним формам державного управління, автори, в той же час, вважають, що економічні реалії при клептократії не відповідають їх юридичному закріпленню. Клептократіяне тільки підривають перспективи залучення іноземних інвестицій, але й активно використовують на свою користь міжнародні відносини держави. Таким чином, необхідно говорити про обов’язкову міжнародну складову будь-якої, незалежно від, так би мовити, «державної приналежності» клептократії. Окремої уваги заслуговують так звані формальний і неформальний механізми, які використовують клептократи.
формальні та неформальні інститути влади при клептократії
formal and informal institutions of power in kleptocracy
Подолання ейджизму щодо осіб похилого віку як гарантія забезпечення трудових прав
Стаття присвячена аналізу правового регулювання протидії дискримінації за ознакою віку у трудових відносинах. Визначено вікову дискримінацію як одну з найпоширеніших форм соціальної нетерпимості та дискримінації, що призводить до зниження соціального статусу представників дискримінованої групи. Встановлено, що трудове законодавство України містить низку норм, що спрямовані на забезпечення рівності можливостей усіх вікових категорій працівників у сфері праці та є важливою гарантією від дискримінації. Автором зроблено висновок про те, що в сучасних умовах з урахуванням міжнародного досвіду правове регулювання запобіганню ейджизму потребує вдосконалення з урахуванням міжнародного досвіду. Проаналізовано судову практику захисту трудових прав працівників щодо дотримання принципу рівних можливостей. Акцентовано увагу на причинах, які зумовлюють дискримінацію за віком та запропоновано шляхи їх подолання. Розглянуто позицію Конституційного Суду України щодо допустимих меж і умов регулювання відносин праці, згідно з якою конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця під час регулювання трудових відносин установлювати певні відмінності в юридичному статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, зокрема запроваджувати особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності. Запропоновано розробку ефективних комплексних заходів, що дозволили б побороти вікову дискримінацію у сфері трудового права України. Автором зроблено висновок про те, що в Україні з урахуванням імплементації міжнародних стандартів у сфері праці діє ряд норм, що направлені на встановлення рівних можливостей усіх вікових категорій працівників у сфері праці, що є важливою гарантією від дискримінації. Однак потребує удосконалення механізм реалізації та захисту цих норм, посилення відповідальності роботодавців за порушення принципу рівного ставлення у сфері праці.
Механізми правового захисту переміщених осіб з України в Європейському Союзі: порівняльний аналіз практики Словаччини, Польщі та Німеччини
Актуальність статті зумовлена безпрецедентними масштабами вимушеного переміщення громадян України до країн Європейського Союзу внаслідок збройної агресії Російської Федерації та нагальною потребою в ефективному правовому реагуванні з боку приймаючих держав. У статті проаналізовано міжнародно-правові зобов’язання держав-членів ЄС щодо захисту переміщених осіб з України та досліджено особливості імплементації механізму тимчасового захисту на прикладі Словаччини, Польщі та Німеччини. Реакція Європейського Союзу у вигляді активізації Директиви 2001/55/ЄС про тимчасовий захист стала першим випадком її застосування за понад 20 років існування. Польща, Словаччина та Німеччина — країни, які прийняли найбільшу кількість українських переселенців, — розробили власні правові моделі реалізації тимчасового захисту, що суттєво відрізняються між собою за обсягом прав, процедурними аспектами та рівнем соціальних гарантій. Особлива увага приділена національним підходам до забезпечення права на проживання, доступу до медичних послуг, освіти та працевлаштування. Визначено основні правові та практичні виклики, з якими стикаються особи під тимчасовим захистом, а також запропоновано напрями вдосконалення існуючих механізмів захисту, гарантування прав людини та сприяння соціальній й економічній інтеграції переміщених осіб. У зв’язку з продовженням бойових дій та невизначеністю строків повернення до України значної частини переміщених осіб, порівняльний аналіз правових механізмів захисту у згаданих країнах набуває особливої ваги для розуміння ефективності заходів ЄС у сфері прав людини, міграційної політики та адаптації вразливих категорій населення. Таке дослідження є цінним не лише для правознавців, а й для органів влади, міжнародних організацій та самих переміщених осіб.
Правовий режим рішення суду: сучасна правова детермінація
У статті досліджується сучасна правова детермінація правового режиму судового рішення в умовах реформування судової системи України та впровадження європейських стандартів захисту прав особи. Авторка аналізує, як ефективність судового захисту залежить від належного вибору та функціонування механізмів захисту. Визначено, що судове рішення є остаточним процесуальним актом, який завершує діяльність суду щодо розгляду й вирішення спору, відображає зміст судової діяльності в певний момент і оформлюється як акт правосуддя від імені держави. У роботі представлено класичні та сучасні наукові підходи до визначення рішення суду, наведено порівняльний аналіз вітчизняної та зарубіжної доктрини, зокрема щодо психологічних і соціальних аспектів прийняття судових рішень. Особливу увагу приділено етапам судово-правової реформи в Україні, які вплинули на формування сучасного правового режиму судового рішення, а також впровадження європейських стандартів у національне судочинство. Авторка обґрунтовує, що визначення правового режиму судового рішення охоплює специфіку юридичного регулювання відповідної сфери суспільних відносин та виступає інструментом ефективного захисту прав. Доведено, що правовий режим судового рішення визначається сукупністю вимог, засобів і методів правового регулювання, які створюють відповідний порядок вирішення спорів і є ключовим елементом функціонування ефективної судової системи. Стаття підкреслює значення правового режиму рішення суду у процесуальному праві, а також необхідності подальшого наукового дослідження для удосконалення судового захисту прав та інтересів суб'єктів права в Україні
Обмеження саморегулювання цифрової економіки в умовах правового режиму воєнного стану
Статтю присвячено визначенню особливостей обмежень саморегулювання цифрової економіки в умовах правового режиму воєнного стану. Складність регулювання, що пов’язана з розвитком техніки, зумовила дискусію з приводу обмежень саморегулювання цифрової економіки загалом. Умови правового режиму воєнного стану у свою чергу встановили додаткові обмеження щодо функціонування цифрової економіки, які пов’язані із суб’єктним складом сторін та етичністю ведення цифрового бізнесу. Посилення державного регулювання цифрової економіки, яке наразі спостерігаємо в державах Європейського Союзу, Україні та інших державах, створює певні рамки функціонування цифрової економіки, однак не може повністю замінити її приватне регулювання та саморегулювання. Встановлено, що агресивні маркетингові практики, розвиток штучного інтелекту, приватне регулювання цифровими платформами призвели до появи негативних практик (недобросовісних практик), які можна назвати негативним саморегулювання, що стали підставою для впровадження державного регулювання у цифровій економіці. Обмеження саморегулювання цифрової економіки можна визначити відповідно до рівня регулювання: міжнародний (транснаціональний), які застосовуються як на міждержавному рівні так і на рівні відповідних суб’єктів саморегулювання цифрової економіки (міжнародних неурядових організацій); національний рівень, який також можливий за допомогою державного регулювання та діяльності відповідних недержавних громадських об’єднань (саморегулівних організацій, асоціацій); локальний рівень – самообмеження учасників відповідної асоціації, внутрішні обмеження компанії. Серйозними обмеженнями для негативного саморегулювання можуть бути: встановлення державного регулювання, відповідальності за недобросовісну (незаконну) поведінку, зобов’язання розробки та впровадження комплаєнс політик (кодекси етики). Етичні кодекси, які впроваджуються як відповідними СРО так і підприємствами, є не тільки інструментом добросовісності та добрих практик, а й кодексом самообмежень для відповідних суб’єктів цифрової економіки, які вони зобов’язані дотримуватися із тією ж відповідальністю та повагою як і до державного регулювання.Одним із обмежень саморегулювання цифрової економіки є суб’єктний склад її сторін. Такий підхід, крім іншого, уже знайшов втілення у законодавстві та законопроектній роботі шляхом заборони особам, пов’язаним з державою-агресором, бути учасником цифрової економіки.
обмеження саморегулювання цифрової економіки
restrictions on self-regulation of the digital economy
Інтегрований підхід до викладання дисципліни "Історія права та держави (зарубіжних країн та України)" в умовах модернізації юридичної освіти
У статті розглянуто дидактичні та методичні засади викладання інтегрованої дисципліни «Історія права та держави (зарубіжних країн та України)» в умовах оновлення підходів до юридичної освіти. Здійснено аналіз структури курсу, його освітніх цілей, змістових модулів та очікуваних результатів навчання. Авторка обґрунтовує доцільність інтеграції історико-правових дисциплін для формування професійної і правової свідомості здобувачів освіти, а також наголошує на важливості міждисциплінарних зв’язків у межах освітньої програми зі спеціальності 081 «Право». Особлива увага приділяється застосуванню інтерактивних методів навчання, використанню платформ дистанційної підтримки (зокрема Moodle), а також активному залученню студентів до історико-правових досліджень у форматі проєктної, дослідницької та індивідуальної роботи. Висвітлюються приклади ефективних освітніх технологій: дебати, кейс-аналіз, рольові ігри, створення презентацій, подкастів і міні-проєктів. Наведено конкретні варіанти практичних завдань, спрямованих на розвиток критичного мислення, аналітичних навичок, вміння опрацьовувати джерела та інтерпретувати правові феномени в історичному контексті. Авторка наголошує на ролі викладача як координатора освітнього процесу, який не лише транслює знання, а й створює умови для розвитку ініціативності, рефлексії та правової культури майбутніх фахівців. Аргументовано, що ефективна реалізація курсу можлива лише за умови постійного оновлення педагогічної майстерності, розробки якісних методичних матеріалів та впровадження інноваційних підходів до навчання.
Критерії справедливості судового розгляду цивільних справ у рішеннях Європейського суду з прав людини
У статті досліджуються критерії, що становлять складову справедливості судового розгляду цивільних справ в розрізі рішень Європейського суду з прав людини. Визначається, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці, повною мірою дотримується позиції, що норми статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод не можуть обмежувати права і свободи громадян та застосовуватись лише за кримінальним обвинуваченням. Підлягають з’ясуванню всі обставини справи та національне законодавство з метою чіткого визначення судом «цивільного» характеру і змісту прав або обов’язків. Досліджено елементи права на справедливий суд, установленні статтею 6 Конвенції, а саме: право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Щодо права на судовий розгляд справи встановлено, що є недопустимим обмеження лише самим відсиланням до закону для забезпечення вчинення певних цивільних процесів без застосування будь-якої можливості судового нагляду. Принцип справедливості судового розгляду застосовується з позицій забезпечення змагальності судового процесу та рівності сторін. Змагальність розглядається, як можливість сторін ознайомлюватися із зауваженнями чи доказами, поданими іншою стороною, та висловлюватися з приводу них. Рівність сторін розуміється, як забезпечення сторонам процесу розумної можливості подавати доводи. Публічність є одним з критерієм справедливості цивільного процесу та наголошується на тому, що всі судові процеси та винесені в них рішення повинні бути здійснені в режимі максимального доступному та публічності. Розумність строку розгляду справи визначається, як сукупність таких критеріїв, як: складність справи, поведінка заявника і відповідних органів, а також значущість спору для заявника. Суд, встановлений законом, визначається не лише, як правова основа самого існування суду, але й дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Для оцінки незалежності суду визначені наступні критерії: порядок призначення членів суду; строк їх повноважень; існування гарантій проти зовнішнього тиску; наявність зовнішніх ознак незалежності.
критерії справедливості судового розгляду
reasonable time for consideration of a case
Діяльність міжнародних організацій під час післявоєнного відновлення: теорія, практика та перспективи
Стаття присвячена аналізу поточних та майбутніх міжнародно-правових аспектів співпраці України та міжнародних організацій в умовах воєнного стану та у процесі післявоєнного відновлення. Визначено основні сучасні правові доктрини та класичні принципи, що формуватимуть нормативну основу післявоєнної співпраці із міжнародними інституціями, зокрема, так звані «Чиказькі принципи», принципи «МВФ та Світового банку», принципи ЄС - «сприяння Україні» (Ukrainian Facility) і «принципи Лугано», доктрина «Відповідальності за захист» (R2P, Responsibility to Protect). Особливу увагу приділено теоретичним підходам до післявоєнного відновлення, нормативній базі міжнародного публічного права та практиці діяльності провідних організацій — ООН, ЄС, Світового банку, МВФ, ОБСЄ, ЄБРР та інших. Проаналізовано стан нормативного забезпечення Україною реалізації міжсекторальної співпраці у сфері відновлення на прикладі ініціативи ЄС Ukrainian Facility. Визначено основні виклики майбутньої правової взаємодії між державами, донорами та організаціями та запропоновано перспективи вдосконалення міжнародного правового механізму взаємодії та розвитку. Підкреслено наявність правової невизначеності щодо реалізації міжнародних проектів відновлення на рівні приватної, комунальної та державної власності потенційних об’єктів капіталовкладень. У рамках Ukraine Facility Україна взяла на себе зобов’язання щодо реалізації широкого спектра реформ у сферах публічного управління, протидії корупції, судової реформи, бюджетної прозорості та належного врядування. Вони базується як на національному законодавстві, зокрема Законі України «Про міжнародні договори України», так і на положеннях Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р., що зобов’язує сторони дотримуватись міжнародно прийнятих зобов’язань добросовісно (pacta sunt servanda). Огляд правових доктрин – від “Чиказьких принципів” до підходів МВФ, Світового банку та ЄС — дозволив дійти висновку, що сучасна архітектура допомоги Україні відображає еволюцію міжнародного правопорядку, де фінансова підтримка стає не лише механізмом стабілізації, але й каталізатором глибинної трансформації інституційної системи. Україна інтегрується в систему західних стандартів через нормативно зумовлену співпрацю, яка базується на обопільній відповідальності: донорів – за стабільне фінансування, а держави-реципієнта — за ефективне реформування та прозоре використання ресурсів. Запропоновано створення уніфікованої структури для координації міждержавної, міжурядової та міжвідомчої співпраці України із закордонним партнерами. Зазначено необхідність залучення неурядових та недержавних громадських організацій та міжнародних благодійних фондів, роль яких посилюється, що потребує чіткішої правової регламентації міжнародної співпраці між ними.
Криптовалюта, як предмет кримінального правопорушення проти власності: національне та міжнародне законодавство
В статті визначено сутність понять криптовалюта, біткоїн та майнінг, розглянуто статус криптовалюти в Україні та в інших країнах. Крім того, вказано проблеми, пов’язані із невизначеним статусом криптовалюти, запропоновано шляхи їх вирішення, особлива увага привернута розкриттю понятійного аспекту при кваліфікації кримінальних правопорушень, пов’язаних з криптовалютою. Відзначено, що на даний час все частіше є використання криптовалют у якості фінансового інструменту різними державами і Україна не виключення. Відповідно до звітів платформи Chainalysis, Україна посідає високі місця у рейтингу як загального використання криптоактивів, так і їх використання в незаконних цілях. За даними Міністерства цифрової трансформації України, наша держава – лідер із застосування віртуальних активів серед населення; українська спільнота блокчейн-розробників – одна з найбільших у світі та входить у топ-3. Автори вважають, що криптовалюта – це цифрова (віртуальна) валюта, одиниця якої – монета, захищена від підробки, оскільки є зашифрованою інформацією, скопіювати яку неможливо, тому що емісія та облік криптовалюти засновані на асиметричному шифруванні із застосуванням різних криптографічних методів захисту, таких як Proof-of-work та / або Proof-of-stake. Фізична ознака характеризує технічні аспекти функціонування криптовалюти, економічну ознаку визначає ціна, яку за неї можуть заплатити зацікавлені особи, а юридична ознака встановлюється на підставі послідовного аналізу передбачених чинним законодавством видів об’єктів цивільних прав. Отже, у контексті кримінально-правового регулювання криптовалюта представляє собою дані в електронному вигляді, що мають ціну та є предметом реалізації права на інформацію. Привабливість криптовалют для злочинного світу пов’язана з тим, що в основі біткойна та інших криптовалют лежить принцип децентралізації та система блокчейн (Blockchain): електронні гроші не мають прив’язки і не контролюються жодним фінансовим органом якої-небудь країни, користувачі системи залишаються анонімними і мають рівні статуси. Криптовалюта, головною перевагою виступає її анонімність, крім того персональні дані власника електронного гаманця зберігаються в таємниці і це лише набір символів по яких неможливо вичислити власника, тому неможливо упізнати ім'я або адресу такого користувача, причому історія транзакцій є відкритою інформацією, а угоди, пов'язані з криптовалютою теж анонімні, окрім цього, вони незворотні. Також набула поширення й кіберзлочинність, зокрема кримінальні правопорушення з криптовалютами, тому як в Україні та світі фізичні та юридичні особи все частіше стикаються з незаконним їх заволодінням, проте в нашій країні до цього часу правовий статус криптовалюти не визначений, крім того не передбачено відповідальності за незаконне заволодіння криптовалютою, наразі у світі вже є досить розповсюдженими ситуації вчинення кримінальних правопорушень проти власності (крадіжки, розбої, вимагання, шахрайство), де предметом посягання стає комп’ютерна техніка, жорсткі диски чи портативні криптогаманці разом із відповідними паролями від них з метою заволодіння криптовалютою та отримання коштів від її подальшої конвертації.
кримінальні правопорушення проти власності
Роль і значення логіки у відроджені римського права
Одним з малодосліджених місць в епоху Раннього та початку Високого Середньовіччя є питання ролі та значення логіки у Ренесансі римського права ХІ-ХІІ століть, та більш широко – у розвитку юриспруденції. На фоні занепаду Римської імперії виявилося, що римське право та логічні знання як духовні прояви світської античної культури погано узгоджувалися із уявленнями раннього християнства, внаслідок чого довгий час залишалися поза увагою теоретичної думки. Більш того, спадок античних греків в галузі системної розробки основ логічного мислення в інтелектуальному просторі середньовічної Європи на довгі часи був загублений, і повернувся у вигляді малої частини окремих праць Аристотеля, переведених з арабських текстів. За умов відсутності добре розвинутого інструменту логічного аналізу римське право сприймалося як величезний комплекс специфічної літератури – античних текстів, які опановувалися досить обмеженими методологічними засобами, які були представлені переважно «дисциплінами слова» та красномовства – риторикою, граматикою тощо. Обмеженість пізнавальних засобів не давала можливості повно розкрити зміст римських правових текстів, побачити та усвідомити їх як систему юридичних конструкцій. Проте, з часом поступово відбувалось переосмислення значення раціональних інструментів методології, що відбилося на зростанні інтересу до логіки давніх греків, без якої Ренесанс римського права був би не можливим. Отже, логіка як наука про основи правильного мислення стала методологічним інструментом, завдяки якому відбулося відродження римського права у ХІІ сторіччі та подальший розвиток юриспруденції.
Проблематика примусової евакуації дітей з районів ведення бойових дій
З початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, в районах проведення активних бойових дій введено примусову евакуацію, спрямовану на збереження життя та здоров’я цивільного населення. Однак в рамках дослідження вказаного питання у практичній площині спостерігається наявність великої кількості проблем: недотримання вимог міжнародного гуманітарного права країною-агресором; відсутність чітко визначеного механізму евакуації у практичній площині; неодноразові випадки відмови батьків або інших відповідальних осіб, які прийняли рішення залишатись в районах проведення активних бойових дій разом із дітьми. Загострюючи увагу на останньому пункті можна зробити висновок, що відповідальність за безпеку неповнолітніх лежить на самих батьків або інших осіб, а саме поняття «примусова евакуація» несе в собі виключно формальний характер, що в свою чергу створює додаткові загрози життю та здоров’ю (в тому числі психічному та психологічному) дітей та призводить до систематичних поранень та смертей останніх. Для вирішення зазначеного вище питання необхідно розробити відповідні механізми для забезпечення ефективного процесу евакуації неповнолітніх осіб на законодавчому рівні, шляхом розроблення та прийняття додаткових нормативно-правових актів. Так, запровадження відповідних механізмів із їх закріпленням на законодавчому рівні може забезпечити безпеку дітей у зонах бойових дій та відповідальність держави у випадку неналежного виконання обов’язків у збережені їх життя та здоров’я. Станом на 2024 рік ситуація залишається критичною, і бездіяльність у цьому питанні лише посилює ризики для дітей. Запровадження додаткових законодавчих норм щодо примусової евакуацію без можливості відмови може знизити кількість жертв серед дітей та покращити координацію евакуаційних заходів. Відсутність таких норм залишає питання захисту дітей в умовах війни без належного вирішення, що є неприйнятним.
Криміналізація окремих форм колабораційної діяльності в контексті міжнародного гуманітарного права
Статтю присвячено дослідженню окремих питань щодо встановлення відповідності норми про кримінальну відповідальність за вчинення колабораційної діяльності міжнародному гуманітарному праву. Зокрема автором було зроблено спробу спростувати та контраргументувати поширену нині тенденцію критики положень ст. 111-1 КК України в контексті невідповідності її основним положенням міжнародного гуманітарного права, а також порушень прав громадян України, які нібито змушені були в цілях виживання вчиняти дії, що утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого зазначеною нормою. Базовою нормою в цьому питанні є ст. 43 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатку до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі, відповідно до якої, з фактичним переходом до рук окупанта повноважень легітимної влади він вживає всіх залежних від нього заходів для того, щоб, по можливості, відновити і забезпечити громадський порядок і безпеку, дотримуючись існуючих у країні законів, за виключенням, коли це абсолютно неможливо. Доведено, що переважна більшість форм діяльності державою-агресором, яка здійснюється на окупованих територіях, прямо суперечить нормам міжнародного гуманітарного права. На підставі ґрунтовного аналізу встановлено і доведено, що більшість форм колабораційної діяльності є способами злочинної взаємодії з державою-агресором в її діяльності, яка провадиться на порушення норм міжнародного гуманітарного права. А, тому, враховуючи, що таку діяльність спрямовано на руйнування елементів суверенітету України та встановлення управління держави-агресора на тимчасово окупованих територіях, Держава України здійснює притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили колабораційну діяльність, не порушуючи норми міжнародного гуманітарного права. Разом із цим автор погоджується із необхідністю суворого дотримання норм чинного законодавства при протидії колабораційній діяльності та недопущення розширювального тлумачення положень ст. 111-1 КК України. Відновлення повного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях та подальші стабілізаційні заходи є найбільш прийнятним способом забезпечення прав та свобод осіб, що певний час знаходились під владою держави-агресора.
Міжнародно-правовий механізм гуманітарної допомоги як міждисциплінарного інструменту захисту прав людини
В статті розглядаються теоретико-правові підходи до визначення міжнародно-правового механізму гуманітарної допомоги, аналізуються сучасні передумови та перспективи формування національного законодавства з питань гуманітарної допомоги. В статті відображена спроба визначити теоретичне бачення міжнародно-правового механізму надання гуманітарної допомоги в контексті розвитку науки міжнародного публічного права. Стаття має на меті розвити таксономію методів, що застосовуються під час гуманітарної допомоги в міжнародному та національному праві, а також визначити які з цих методів є кращими. Визначено, що в аксеологічному розумінні гуманітарна допомога - це правове явище, що за класифікацією цінностей має особливий суб’єктний склад; в праксеологічному розумінні гуманітарна допомога носить людиноцентристський характер із сприянням розвитку людського потенціалу; в практично-функціональному – це щоденна діяльність уповноважених осіб з метою створення гідних умов для життя людей в надзвичайних обставинах.
Співвідношення трудового та цивільно-правового договору: проблеми відмежування
У статті проводиться аналіз співвідношення трудового договору та цивільно-правових договорів, пов’язаних з працею. Досліджено загальні риси між трудовим та цивільно-правовими договорами. Автором проаналізовано судову практику щодо застосування трудових та цивільно-правових договорів при реалізації громадянами України права на працю у сучасних умовах. Проаналізовано трудовий договір з нефіксованим робочим часом як особливий вид трудового договору, умовами якого не встановлено конкретний час виконання роботи, а обов’язок працівника виконувати роботу, яка виникає виключно в разі її надання роботодавцем, без гарантування того, що така робота буде надаватися постійно, але з дотриманням умов оплати праці, що передбачені КЗпП. Акцентовано увагу на особливостях трудового договору про дистанційну роботу, який введено у трудове законодавство з початком пандемії, а потім – з воєнним станом. Висвітлено спрощений режим регулювання трудових відносин у сфері малого і середнього підприємництва в умовах воєнного стану, який дає можливість сторонам договору враховувати додаткові права та обов’язки, що зближує цей вид договору з цивільно-правовим, але при цьому пільги та гарантії, передбачені трудовим законодавством, за працівником зберігаються. Досліджено особливості праці домашніх працівників, у трудовому договорі яких сторони самостійно домовляються про ведення облікової документації, додаткових підстав звільнення за ініціативою роботодавця, добровільності працівника брати участь у соціальному страхуванні та ін. Автором зроблено висновок про те, що трудовий договір у сучасних умовах зберігає свою соціальну природу і не може бути замінений цивільно-правовими договорами про працю. При цьому використання гнучких форм праці виключає деякі традиційні ознаки трудового договору, зберігаючи при цьому усі соціальні гарантії для працівників.
трудовий договір з нефіксованим робочим часом
civil law contracts related with remote work
employment contract with non-fixed working hours
Місце і роль органів місцевого самоврядування в системі забезпечення і захисту прав людини в Україні
Стаття присвячена аналізу місця та ролі органів місцевого самоврядування в системі забезпечення та захисту прав людини в Україні. Висвітлено правозабезпечувальні та правозахисні можливості місцевих органів влади в контексті децентралізації, гармонізації українського законодавства з європейськими стандартами на тлі організації життєдіяльності в умовах воєнного стану. Органи місцевого самоврядування розглядаються як владні інституції, сформовані представниками громади задля оперативного вирішення нагальних питань місцевого значення, забезпечення законності і правопорядку на території громади, з урахуванням специфіки та потреб конкретної адміністративно-територіальної одиниці. Запропоновано визначення правозабезпечувальної діяльності органів місцевого самоврядування як процесу створення умов для реалізації законних прав і свобод громадян через ухвалення рішень місцевими радами, виконання місцевих програм соціально-економічного розвитку, надання адміністративних послуг і створення умов для повноцінної участі громадян у житті громади. Правозахисну діяльність означених органів представлено як таку, що спрямована на захист порушених прав громадян, зокрема через розгляд звернень, скарг, організацію соціального захисту вразливих груп населення, контроль за дотриманням законодавства і забезпечення громадського порядку. Обґрунтовано, що правозабезпечувальна і правозахисна діяльність органів місцевого самоврядування спрямована на створення умов для реалізації прав і свобод громадян, підтримку правової рівноваги на локальному рівні та забезпечення правопорядку в громадах.
повноваження органів місцевого самоврядування
Міжнародно-правовий аналіз забезпечення прав і свобод вимушених мігрантів у країнах Європейського Союзу
Міграційні процеси в сучасному світі досягли безпрецедентного масштабу, що робить питання забезпечення прав і свобод вимушених мігрантів надзвичайно актуальним. Європейський Союз є однією з головних цілей мігрантів, а, зокрема, біженців, з усього світу протягом багатьох років, особливо тих, хто рятується від збройних конфліктів, переслідувань з різних мотивів, або екологічних катастроф. Міжнародне та європейське право передбачає низку інструментів для захисту прав цих осіб, однак на практиці їхня реалізація стикається з численними викликами. У статті здійснено міжнародно-правовий аналіз забезпечення прав і свобод вимушених мігрантів у країнах Європейського Союзу. Було розглянуто та проаналізовано основні міжнародні акти та інші правові інструменти, що забезпечують захист прав вимушених мігрантів. Проаналізовано європейське законодавство, включаючи Хартію основних прав Європейського Союзу, Дублінський регламент та директиви Європейського Союзу щодо умов прийому мігрантів і кваліфікації для надання притулку. Виявлено ключові виклики у сфері захисту прав мігрантів, такі як нерівномірне застосування правових норм, прогалини у національному законодавстві країн Європейського Союзу та проблема нелегальної міграції. Окрему увагу приділено ролі міжнародних організацій і неурядових ініціатив у захисті прав вимушених мігрантів. У висновках запропоновано шляхи покращення законодавчої бази та удосконалення правових механізмів інтеграції мігрантів у суспільство Європейського Союзу.
Щодо ролі антимонопольного комітету України у реалізації державної конкурентної політики
Однією з важливих складових забезпечення дієвої моделі економічного розвитку є створення конкурентного середовища, що мало актуальність у всі часи розвитку української державності та набуває ще більшого значення на період протистояння військовій агресії та часи відновлення. Ефективність убезпечення конкуренції на товарних ринках та рівність господарюючих суб’єктів, дотримання прав споживачів вимагають від держави створення дієвої моделі публічного управління. Автори поставили за мету дослідження вдосконалення інституційних і правових інструментів реалізації повноважень, як ключового органу державної влади у сфері захисту економічної конкуренції, пропонують наукове дослідження у якому здійснено аналіз правового статусу Антимонопольного комітету України, як визначального органу державної влади у системі реалізації державної конкурентної політики. За результатом дослідження правового статусу та компетенції Антимонопольного комітету України, з урахуванням існуючих світових практик організації та здійснення державного контролю із захисту конкуренції, визначено аспекти підвищення ефективності шляхи реформування Антимонопольного комітету України.
Міжнародна співпраця України в інформаційній сфері як об’єктивна потреба в умовах збройної агресії
Статтю присвячено дослідженню окремих питань посиленню рівня міжнародної співпраці України з міжнародними партнерами в умовах триваючої повномасштабної агресії. Автором досліджено загальне розуміння інтересів держави в інформаційній сфері, а також проаналізовано такі категорії, як «інформаційний простір» та «інформаційна сфера». Маючи сформований інформаційний простір, а також розвинену структуру інформаційної сфери, Україна використовує їх в межах реалізації власних інтересів як в середині держави, так і в межах зовнішніх відносин. Зазначена діяльність обумовлена наявністю інформаційного суверенітету та можливістю виступати рівноправним учасником міжнародних відносин. Наведено аргументи на користь того, що будь-який із видів безпеки, сукупність яких утворює національну безпеку України, містить інформаційну складову, руйнуючий вплив на яку здатний завдати шкоди іншим видам безпеки і ослабити рівень національної безпеки в цілому. Встановлено, що динаміка подій як внутрішньополітичного характеру, так і на світовій арені активізувала низку напрямів співробітництва, які у мирний час не були актуальними. Наслідки збройної агресії рф впливають не тільки на соціально-політичну ситуацію в Україні, але й на глобальні процеси у світі. При цьому від посилення окремих напрямів співробітництва, переважно пов’язаних із протидією інформаційним операціям та акціям представників держави агресора та системному і цілеспрямованому інформаційному впливі на світову спільноту, залежить не тільки військовий успіх України, але й майбутнє цивілізованої євроатлантичної спільноти. Міжнародні партнери України, за умови врахування її досвіду протидії агресії в інформаційній сфері, здатні мінімізувати негативний ефект від цілеспрямованого впливу держави-агресора на інформаційний простір та створити ефективний механізм реагування на найменші прояви таких зусиль. Зі свого ж боку Україна отримає додаткові ресурси в своїй боротьбі, що, безумовно, є важливим фактором на шляху до перемоги. І зазначені напрями міжнародного співробітництва в інформаційній сфері наразі є найпріоритетнішими.
Вплив практики Європейського суду з прав людини на правозастосовну діяльність в Україні: сучасний стан та перспективи
У статті аналізується значення судової правотворчості для забезпечення гнучкості та стабільності правової системи в умовах відсутності чи недосконалості нормативно-правової бази. Відсутність необхідних норм у національному законодавстві створює правові прогалини, які перешкоджають ефективному правозастосуванню та ускладнюють забезпечення справедливості в судових рішеннях. У таких випадках суди виконують активну правотворчу роль, застосовуючи прецедентне право, тлумачення та аналогію для заповнення правових прогалин. На основі порівняльного аналізу автори виділяють переваги судової правотворчості, зокрема її здатність адаптувати правову систему до нових суспільних викликів, забезпечувати ефективність правозастосування та уникати правових колізій. Водночас автори зазначають, що надмірне використання правотворчої функції може призвести до правової невизначеності та суб’єктивізму в рішеннях. Це підтверджується прикладами з різних правових систем, що демонструють як успішні, так і спірні випадки судового подолання прогалин у законодавстві. Авторами підкреслено, що для ефективного функціонування правової системи необхідний баланс між законодавчою та судовою правотворчістю. Такий підхід дозволяє забезпечити відповідність правових норм потребам суспільства, а також зміцнює принцип верховенства права. У статті наголошено, що судова правотворчість має здійснюватися на основі принципів правової визначеності та дотримання інтересів суспільства, що мінімізує ризики суб’єктивного тлумачення та нестабільності у правозастосуванні. Автори також звертають увагу на правові проблеми, пов’язані із застосуванням судової правотворчості в Україні, яка має змішану правову систему, та вказують на тенденцію переходу до використання прецедентного права. У висновках робиться акцент на важливості продовження досліджень судової правотворчості та удосконалення національної правової бази, що сприятиме сталому розвитку права в Україні.
практика Європейського суду з прав людини
case law of the European Court of Human Rights
Міжнародно-правові засади діяльності УВКБ ООН: сфери компетенції та інституційні обмеження
Управління Верховного комісара ООН у справах біженців є одним з ключових та найважливіших міжнародних органів, який забезпечує захист осіб, що вимушено залишили свої країни через переслідування за різними ознаками, збройні конфлікти, чи інші загрози. Діяльність цього органу ґрунтується на положеннях міжнародного права, зокрема Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, Статуту Управління Верховного комісара ООН у справах біженців та численних резолюціях Генеральної Асамблеї ООН. У статті здійснюється правовий аналіз компетенції вищезазначеної організації, її міжнародно-правових механізмів впливу на міграційну політику та ролі у формуванні міжнародних стандартів та міжнародної практики захисту біженців. Особлива увага приділяється інституційним обмеженням, що виникають внаслідок добровільного характеру співпраці з державами, відсутності правозастосовчих повноважень та перешкод у реалізації мандата Розглядаються проблеми взаємодії із національними урядами, міжнародними організаціями та іншими структурами, а також оцінюється ефективність діяльності у кризових ситуаціях. У статті аналізуються сучасні виклики для організації, зокрема зростання національного суверенітету як аргументу для обмеження співпраці та використання механізмів міжнародного права для зміцнення її позицій у сфері захисту біженців.
Діалогічний підхід у професійній підготовці правника
У статті представлено обґрунтування цінності застосування діалогічного підходу у професійній підготовці, зокрема підготовці фахівців правничої сфери. Проаналізовано актуальність зміни педагогічної парадигми щодо взаємодії у освітньому процесі. Зазначено, що перегляд ролі діалогу у освітньому процесі обумовлений зміною поколінь, ціннісних орієнтирів, пошуком нових форм та методів комунікації, трансформацією свідомості у відповідь на виклики часу. Розкрито значущість навчального діалогу в освітньому процесі закладу вищої освіти, що полягає у формуванні комунікативної компетентності, спонуканні до взаємодії, пошуку оптимальних рішень, обміну думками.
Рецензія на індивідуальну монографію кандидата юридичних наук Годованика Євгена Валентиновича «Ефективність конституційно-правових норм: теоретико-методологічні аспекти»
Марцеляк О. В. Рецензія на індивідуальну монографію кандидата юридичних наук Годованика Євгена Валентиновича «Ефективність конституційно-правових норм: теоретико-методологічні аспекти» / О. В. Марцеляк // Вісник Маріупольського державного університету. Сер. : Право. – 2019. – Вип. 17. – С. 103.
Рецензия на монографию профессора Б. Г. Розовского «Рынок в ожидании эпохи социализма оцифрованной экономики»
Шелухин Н. Л. Рецензия на монографию профессора Б. Г. Розовского «Рынок в ожидании эпохи социализма оцифрованной экономики» / Н. Л. Шелухин // Вісник Маріупольського державного університету. Сер. : Право. – 2019. – Вип. 17. – С. 100-102.
Компетенція органів публічної влади у сфері використання та охорони лісового фонду: теоретико-методологічний аналіз
Стаття присвячена комплексному дослідженню теоретико-методологічних засад нормативного змісту компетенції органів публічної влади України у сфері використання та охорони лісового фонду у сучасних умовах європейської міждержавної інтеграції.. Розглянуто найважливіші ознаки адміністрування лісового фонду як ключового напряму діяльності сучасної держави з природоохорони та прирородокористування, проаналізовані повноваження державних органів та органів місцевого самоврядування щодо використання та охорони лісових ресурсів. Визначено, що в цілому можна визначити дві функціональні моделі адміністративно-правового забезпечення суб’єктами публічної влади використання та охорони лісового фонду в залежності від конкретної форми впливу на лісогосподарську галузь публічного управління: функції та повноваження, що випливають зі статусу держави як власника лісових ресурсів. The article is devoted to the complex research of theoretical and methodological foundations of the normative content of competence of public authorities of Ukraine in the field of use and protection of forest fund in the modern conditions of European interstate integration. bodies and local self-government bodies on the use and protection of forest resources. It is determined that there are two functional models of administrative and legal support for the use of the forest fund by the public authorities depending on the specific form of influence on the forest management sector of the public administration: functions and powers arising from the status of the state as the owner of forest resources.
Теоретичні підходи до визначення норм міжнародного права, що регламентують судочинство в господарських судах України
В умовах глобалізації світового господарства об’єктивуються та актуалізуються питання участі національних економік в системі міжнародного економічного співробітництва. Але така участь здійснюється у своєрідному вигляді, – управлінський алгоритм якого досить яскраво проявляється через надбання геоекономічної науки. In the conditions of globalization of the world economy issues of participation of national economies in the system of international economic cooperation are objectified and actualized. But such participation is carried out in a peculiar form, the managerial algorithm of which is quite clearly manifested through the heritage of geo-economic science.
О научных конференциях в области права и не только
В статье рассматриваются вопросы проведения научных конференций в области юриспруденции. Рассматривается классификация научных конференций, основные цели их проведения, выделяются основные этапы их проведения. Обращается внимание на проведение псевдонаучных конференций, приводятся и раскрываются их признаки. Вносятся предложения об унификации требований к проведению научных конференций, а так же их проведения только под эгидою Академии юридических наук Украины The article discusses the issues of conducting scientific conferences in the field of jurisprudence. We consider the classification of scientific conferences, the main objectives of their conduct, highlights the main stages of their conduct. Attention is drawn to pseudoscientific conferences, their signs are presented and disclosed. Proposals are being made on the unification of requirements for holding scientific conferences, as well as their holding only under the auspices of the Academy of Legal Sciences of Ukraine
единая электронная библиотека материалов конференций
a single electronic library of conference materials