Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Право Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Pravo Bulletin of Mariupol State University. Series: Law ISSN 2518 – 1319 (Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05782
Права осіб з інвалідністю в контексті історії розвитку поколінь прав людини
Стаття присвячена аналізу прав осіб з інвалідністю в контексті історії розвитку поколінь прав людини. Актуальність дослідження зумовлена глибинними трансформаціями сучасного праворозуміння та посиленням уваги до інклюзивних підходів у правовій доктрині. Автори звернули увагу, що процес глобалізації, цифровізація суспільства, інклюзія, запровадження міжнародних стандартів та євроінтеграція України стали поштовхом до повного переосмислення місця осіб з інвалідністю у системі правових гарантій та переходу від декларативного закріплення до реального забезпечення рівності у всіх сферах суспільного життя. Попри активізацію процесів безбар’єрності, особи з інвалідністю продовжують зустрічатися з системними викликами у реалізації своїх прав. Це стосується передусім доступу до освітніх та соціальних благ, праці, активної участі у державних справах тощо. У науковому дослідженні автори проаналізували трансформацію моделей інвалідності як відображення зміни наукових і правових підходів до розуміння людської гідності та суб’єктності, а також визначили особливості сучасного етапу розвитку прав осіб з інвалідністю в умовах формування четвертого покоління прав людини. Акцентовано увагу на тому, що права осіб з інвалідністю потребують свого переосмислення в контексті формування четвертого покоління прав людини. На сьогодні, ці питання викликають дискусію. Адже, це зумовлено, по-перше, тим, що є недостатньо вивченими можливості реалізації цих прав особами з інвалідністю; по-друге, деякі права четвертого покоління створюють нові зони ризику для дискримінації осіб з інвалідністю. А тому подальший розвиток прав людини потребує системного міждисциплінарного осмислення із залученням як наукової спільноти, так і лідерів думок. Як висновок, дослідники зазначають, що розвиток прав осіб з інвалідністю слід розглядати як органічну складову загальної еволюції прав людини. Їхня трансформація демонструє перехід до інклюзивної моделі правової та соціальної держави, де центральними цінностями є людська гідність і рівні можливості.
Виконавче провадження як стадія судового процесу: теоретико-правовий аналіз
У статті здійснюється комплексний теоретико-правовий аналіз виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу в Україні. Розглянуто еволюцію наукових підходів до визначення правової природи примусового виконання судових рішень у вітчизняній та зарубіжній доктрині. Особливу увагу приділено співвідношенню виконавчого провадження з цивільним, господарським та адміністративним процесами, а також концепції виокремлення виконавчого права як самостійної галузі. Досліджено доктринальні підходи до визначення місця виконавчого провадження у системі права та його взаємозв’язок із принципом верховенства права. Проаналізовано положення Конституції України, процесуальних кодексів та Закону України «Про виконавче провадження» у контексті забезпечення обов’язковості судового рішення. Доведено, що стадія виконання є невід’ємною складовою права на справедливий суд відповідно до практики Європейський суд з прав людини. Окремо досліджено роль судового контролю як гарантії законності у виконавчому провадженні, а також функціонування інституту приватних виконавців. Висвітлено проблемні аспекти взаємодії державних і приватних виконавців у процесі реалізації судових рішень. Значну увагу приділено сучасним тенденціям цифровізації, зокрема впровадженню автоматизованих систем виконання рішень, що трансформують характер правозастосування та породжують нові правові ризики. Окреслено перспективи впровадження електронного виконавчого провадження як складової цифрової трансформації правосуддя. Зроблено висновок, що виконавче провадження має змішану правову природу та виступає ключовим елементом ефективного правосуддя, а його подальший розвиток має здійснюватися у напрямі посилення судового контролю та цифрової інтеграції.
Трансформація правоохоронної функції держави: концепція Community Policing у системі публічної безпеки
Стаття присвячена комплексному дослідженню трансформації правоохоронної функції держави, зосереджуючись на впровадженні стратегічної моделі Community Policing (CoP) як сервісно-орієнтованої парадигми взаємодії поліції та суспільства. Актуальність обраної теми зумовлена необхідністю розбудови стійкої архітектури національної безпеки в умовах сучасних загроз, де рівень соціальної згуртованості та довіри до інститутів правопорядку стає визначальним чинником стабільності держави. Звернення до моделі соціального партнерства є необхідним для розуміння переходу від авторитарно-контрольних методів до людиноцентристського підходу в діяльності правоохоронних органів. У роботі детально розглядається філософська та практична сутність концепції Community Policing, де поліція інтерпретується не як відокремлений орган державного примусу, а як інтегрована в громаду сервісна служба. Підкреслюється, що ключовим завданням такої взаємодії є децентралізація процесу ідентифікації правових загроз, де пріоритети діяльності формуються з безпосереднім урахуванням думки населення. Особлива увага приділяється зміні критеріїв оцінки ефективності: рівень довіри громадян стає головним показником успішності роботи поліції, що корелюється з принципами «м’якого права» та міжнародними стандартами. На основі вивчення міжнародних практик досліджується ефективність конкретних інструментів CoP, зокрема програм сусідського спостереження, функціонування спільних координаційних рад та проєктів цифрової превенції. Аналізується досвід побудови особистих довірчих відносин між офіцером та мешканцями, а також реалізація мультидисциплінарних стратегій, де синергія поліції та соціальних служб дозволяє ефективно захищати вразливі категорії населення. Окремо розглядаються вітчизняні ініціативи, такі як проєкт «Поліцейський офіцер громади», що довели свою життєздатність навіть у складних умовах воєнного стану. У статті проводиться ґрунтовний аналіз еволюції стратегії розвитку Національної поліції України до 2030 року, де Community Policing постає як проактивна модель, що передбачає системне запобігання проблемам ще до їх виникнення за допомогою сучасних технологій та AI-аналітики. Зрештою, підкреслюється, що ідеї соціального партнерства та колективної відповідальності стали фундаментом для формування сталого безпекового середовища. Виявлено, що адаптація передових методів взаємодії дозволяє змістити акцент з кількісних показників на якісні критерії — відчуття захищеності та довіру, що відповідає демократичним стандартам правової держави.
Компенсаційна функція фінансового права: публічно-правова модель фінансової компенсації
У статті розкриваються зміст компенсаційної функції фінансового права та форми її реалізації, що у цілому мають призначення забезпечувати відновлення, вирівнювання, стимулювання становища учасників фінансових правовідносин, адаптацію економічної системи до ризиків, криз та дисбалансів через механізми перерозподілу публічних фінансових ресурсів з метою дотримання справедливості. Публічно-правова модель компенсації у фінансовому праві – це форма своєчасного публічно-правового фінансового реагування на сучасні соціально-економічні виклики. Міжгалузевий інститут фінансових компенсацій трансформує класичну ідею відшкодування збитків, нематеріальної шкоди, втрат у ширший механізм запобігання зайвим витратам суб’єктів правовідносин, державної підтримки зі зменшенням фінансової вразливості цих суб’єктів, гарантування фінансової рівноваги, дієвого публічного адміністрування, забезпечення ефективного захисту публічних і приватних інтересів. Запропоновано авторське визначення компенсації у фінансовому праві як багатофункціонального інструменту реалізації публічного фінансового інтересу, забезпечення фінансової справедливості та балансування інтересів держави і приватних осіб через засоби податкового, бюджетного, митного, банківського, страхового механізмів у вигляді надання грошових коштів або інших фінансових переваг (зокрема, пільгового кредитування в межах державних програм, державних гарантій за зобов’язаннями суб’єктів господарювання, застосування компенсаційного мита тощо) для покриття витрат, втрат, збитків, нематеріальної шкоди, яких зазнала одна зі сторін фінансового зобов’язання внаслідок здійснення нею правомірної поведінки відповідно до спеціальних вимог законодавства, протиправних дій чи бездіяльності іншої сторони, а також у зв’язку з настанням незалежних від волі сторін подій, що спричиняють відповідні правові наслідки. Значну увагу приділено специфіці публічно-правового механізму компенсацій у фінансовому праві, а також позитивним і негативним фінансовим компенсаціям. Зроблено висновок про реалізацію компенсаційної функції фінансового права через інструменти бюджетного фінансування, державної допомоги, податкового стимулювання та фінансової підтримки з метою управління ризиками й забезпечення збалансованості національної економіки.
Від ілюзії «сервісної держави» до реальності «спільноти співвласників»: критичний аналіз реформи соціальних послуг та інституційна альтернатива
У статті здійснено перегляд парадигми місцевого самоврядування та системи надання соціальних послуг в Україні в умовах правової реальності 2026 року, що настала після скасування Господарського кодексу України та загострила кризу інституційної спроможності громад. На основі міждисциплінарного синтезу (конституційне право, інституційна економіка, системна інженерія) та авторської «Трисекторної моделі права» доведено хибність екстраполяції критеріїв приватної економіки (максимізація прибутку/Shareholder Value) у сферу публічного управління. Обґрунтовано, що нав'язана модель «квазі-ринку» та приватизації публічних функцій генерує небезпечну «фіскальну ілюзію» ефективності через стрімке зростання прихованих трансакційних витрат. Доведено, що цей підхід руйнує конституційні права громадян (ст. 22, 46 Конституції України), спричиняє регуляторне захоплення (regulatory capture), створює умови для «погоні за рентою» (rent-seeking) та консервує економічну залежність через механізм «пастки бідності». Для подолання інституційної дисфункції запропоновано перехід до моделі Територіальної Громади як «Єдиної юридичної особи публічного права – господарюючого суб'єкта» (ЄЮОПП-ГС) з ліквідацією відокремлених комунальних підприємств та консолідацією активів. Розкрито механізми інтеграції органів самоорганізації населення (ОСН) як територіальних філій із правом відкладального вето (V-Model) та фінансування локальної інфраструктури через доктрину «Податки – території» (Tax to Territory). Доведено, що пряме забезпечення (In-House Procurement) та послуги загального економічного інтересу (SGEI) формують крос-секторальну синергію, перетворюючи соціальні видатки на капітальні інвестиції у людський капітал. Концептуалізовано багаторівневий юридичний щит: Фонд господарських ризиків, Звіт про вплив на територіальну громаду (Community Impact Statement, CIS) та імунітет ст. 140 Конституції України для захисту спільної власності. Ця альтернатива трансформує пасивного жителя-«клієнта» на проактивного бенефіціарного акціонера.
єдина юридична особа публічного права — господарюючий суб'єкт (ЄЮОПП-ГС)
Single Legal Entity of Public Law — Economic Entity (SLEPL-EE)
Штучний інтелект у судочинстві та адвокатській практиці: договірні механізми регулювання ризиків і професійної прозорості
Проведене дослідження є актуальним у зв’язку з активною цифровізацією адвокатської діяльності та судочинства, а також необхідністю адаптації правового регулювання до використання інструментів штучного інтелекту. Особливого значення набуває питання формування нових стандартів професійної прозорості, розподілу ризиків та договірного закріплення меж застосування цифрових технологій у сфері надання правничої допомоги. Крім того, аналіз чинного законодавства, судової практики та доктринальних підходів дозволяє виявити прогалини у регулюванні використання генеративного штучного інтелекту та окреслити напрями його подальшого вдосконалення. Тому метою дослідження є теоретико-правовий аналіз впливу штучного інтелекту на адвокатську діяльність і судочинство та визначення його значення для змісту договору про надання правничої допомоги. У роботі проаналізовано теоретико-правові засади договору про надання правничої допомоги, його правову природу, істотні умови та особливості регулювання в національному праві. Досліджено роль даного договору як основної форми здійснення адвокатської діяльності та інструмента визначення прав та обов’язків сторін. Окрему увагу приділено проблематиці використання генеративного штучного інтелекту в адвокатській практиці та судочинстві, зокрема ризикам «галюцинацій», зловживання процесуальними правами та впливу таких технологій на якість правничої допомоги. Здійснено аналіз судової практики Верховного Суду та інших судів, у якій використання штучного інтелекту оцінюється крізь призму принципів добросовісності, процесуальної дисципліни та професійної відповідальності. Визначено, що відсутність прямого нормативного регулювання зумовлює формування підходів до оцінки допустимості застосування штучного інтелекту через судову практику та етичні стандарти адвокатської діяльності. Досліджено питання професійної прозорості та необхідності інформування клієнта про використання цифрових технологій у процесі надання правничої допомоги. Акцентовано, що хоча чинне законодавство не передбачає обов’язку деталізації застосованих технологічних інструментів у договорі, у сучасних умовах цифровізації формується тенденція до закріплення відповідних положень як елементів розподілу ризиків між адвокатом і клієнтом. Обґрунтовано доцільність включення до договору про надання правничої допомоги загальних застережень щодо використання штучного інтелекту, які визначають його допоміжний характер та закріплюють повну професійну відповідальність адвоката за кінцевий результат. Запропоновано підхід, за якого правове регулювання вико ристання штучного інтелекту в адвокатській діяльності має здійснюватися через поєднання договірних механізмів, етичних стандартів та судової практики з метою забезпечення балансу між технологічною ефективністю та гарантіями захисту прав клієнта.
Ознаки цифрових прав людини: теоретико-правовий вимір
Стаття присвячена з’ясуванню характерних рис цифрових прав людини в умовах цифровізації та розвитку інформаційного суспільства. Актуальність теми дослідження зумовлена необхідністю нормативної регламентації цієї категорії прав з метою забезпечення їх ефективної реалізації і захисту на основі рівності та недискримінації. Встановлено, що вітчизняне законодавство у даній сфері на сьогодні характеризується фрагментарністю та відсутністю системного підходу до регулювання цифрових прав особи. Автор обґрунтовує тезу про те, що глибокий та всебічний науковий аналіз окресленої проблематики дозволить вибудувати фундамент для внесення змін до чинних чи прийняття нових національних нормативно-правових актів, а також удосконалення існуючих міжнародних норм. Проаналізовано доктринальні підходи до визначення правової природи цифрових прав людини, сформовані на основі розробок вітчизняних та іноземних дослідників. Обґрунтовано доцільність визнання цифрових прав якісно новою категорією, що зумовлено глибинними соціально-економічними трансформаціями, виникненням специфічного об’єкта охорони у вигляді цифрової ідентичності («цифрового двійника») та набуттям окремими цифровими правомочностями статусу основоположних. Водночас визнається подвійна природа цифрових прав, яка органічно поєднує як новітні, так і класичні права людини, зміст яких суттєво розширився під впливом цифровізації. Окрему увагу приділено систематизації специфічних рис цифрових прав, серед яких виділено їхню критичну залежність від технічної інфраструктури, що породжує серйозну проблему цифрового розриву. Окреслено таку характеристику як транскордонний характер цифрових прав, котрий суттєво ускладнює визначення юрисдикції держав на сучасному етапі. Крім того, зроблено акцент на гібридизації управління Інтернетом через зростаючу роль приватних технологічних корпорацій. Проаналізовано специфіку шкоди, яка може бути завдана цифровим правам, що через формування цифрового сліду є необмеженою у просторі й часі. Підкреслюється, що в сучасних умовах традиційні інструменти ретроспективного захисту стають недостатніми. Це вимагає поступового переходу до превентивного регулювання, спрямованого на запобігання порушенням. Зроблено висновок, що визнання цифрових прав особливим видом прав четвертого покоління має стати каталізатором для системної адаптації вітчизняного законодавства та міжнародних стандартів до нових реалій, гарантуючи рівне забезпечення прав особи офлайн та онлайн.
Вплив клептократичної моделі управління на правову та економічну систему держави
В статті аналізується вплив клептократії як ключового фактору дії на формування, розвиток та мінливість правової та економічної систем. В науковому дослідженні дається визначення аксіоматики ознак та вимірних показників клептократії як системи влади, управлінської системи, а також належної профільної оцінки таких показників та їх обґрунтування. У публікації показаний зв'язок перерозподілу ресурсів в напрямку беніфіціарів клептократичної моделі управління, що унеможливлює економічне зростання в аналізованій країні та тягне зубожіння абсолютної більшості населення. Запропонований авторами аналіз впливу клептократії на економіку передбачає насамперед якісні ознаки-показники в інтеграції з зафіксованими інституційними явищами та показниками корупції, а також тенденціями явищ в динаміці. На думку авторів, можна виділити вісім ознак-показників, серед яких свідома максимізація фіскального навантаження для населення, формування та перерозподіл державного і місцевих бюджетів за пріоритетом, фактичні заборони окремих видів діяльності (економічної активності), узурпація стратегії розвитку країни олігархатом та «керівництвом» держави (через приватизацію, бюджетний процес і ін.), правовий нігілізм по відношенню до прав та свобод населення + (вибіркове правосуддя, безкарність очевидних порушень та злочинів). У юридичному контексті така модель проявляється не лише через самі закони, які рідко прямо закликають до правопорушень, але й через законопроєкти, що створюють системні прогалини або ослаблюють контроль, а також через способи і техніку їх прийняття. Автори вважають, що наявна парламентська практика усе ще допускає вагому кількість порушень регламентних норм. Частина цих можливостей закладена у самих нормах Закону України «Про Регламент Верховної Ради України». У дослідженні здійснений комплексний аналіз інституційного середовища української економіки, що надає переконливі підстави характеризувати її як, значною мірою, клептократичну та запропоновано здійснити фундаментальну модернізацію економіки з урахуванням євроінтеграційних перспектив. Водночас кризу в суспільстві, спричинену клептократичною системою державного управління, зокрема в Україні, можна подолати через суттєву трансформацію законодавчих інституцій. Поточна правова база, спрямована на боротьбу з клептократичною економікою та управлінською системою, є явно недостатньою.
Міжнародно-правові аспекти функціонування комітету юридичних радників з міжнародного публічного права (Cahdi) в умовах нового міжнародного правопорядку
Статтю присвячено висвітленню міжнародно-правових аспектів функціонування Комітету юридичних радників з міжнародного публічного права (CAHDI) в умовах нового міжнародного правопорядку. Відзначено, що зазначений Комітет діє в рамках діяльності міжнародної міжурядової організації – Ради Європи. Виділено, що CAHDI функціонує понад 30 років та в історичній ретроспективі був послідовним органом з питань міжнародного публічного права на регіональному рівні. Акцентовано увагу на тому, що до роботи Комітету, окрім представників держав-членів Ради Європи, залучені спостерігачі та міжнародні організації у статусі учасника. При цьому, підкреслено вагомий вплив СAHDI у сфері міжнародного публічного права за межі європейського континенту. Виокремлено, що за юридичною природою, CAHDI є спеціальним комітетом ad hoc, що створюється Комітетом Міністрів Ради Європи на підставі с. 17 Статуту Ради Європи на дворічний термін з безперервним поновленням. Виділено основні завдання Комітету відповідно до Мандату на 2023-2027 рр. Висвітлено особливості складу і структури Комітету, проведення його засідань та порядку денного. З′ясовано, що на сучасному етапі, СAHDI виконує ряд важливих функцій у сфері міжнародного публічного права. Встановлено, що Комітет бере участь у тісній кооперації з Комісією міжнародного права, ЄС та іншими регіональними інституціями. Встановлено, що CAHDI бере участь у розвитку міжнародного права шляхом співпраці, наданні консультативних висновків, розробці та гармонізації правових норм. Відзначено участь Комітету у розробці механізму притягнення росії до відповідальності за агресію проти України.
Комітет юридичних радників з міжнародного публічного права (CAHDI)
прогресивний розвиток та кодифікація міжнародного права
Committee of Legal Advisers on Public International Law (CAHDI)
international intergovernmental organisations
progressive development and codification of international law
Обмеження прав і свобод людини при здійсненні заходів захисту державного суверенітету в умовах воєнного стану
У статті проаналізовано проблему обмеження прав і свобод людини при запровадженні заходів екстраординарного захисту державного суверенітету в умовах воєнного стану. Зроблено висновок про те, що не викликає сумніву необхідність обмеження певних прав і свобод людини за наявності необхідних підстав в умовах протидії повномасштабній збройній агресії рф проти України, враховуючи безпрецедентне для України зростання кількості вчинених кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, зокрема колабораційних дій, державної зради, посягань на територіальну цілісність і недоторканність, диверсій тощо. Обмеження основних прав і свобод особи в інтересах національної безпеки завжди містить в собі загрозу можливих зловживань, вжиття непропорційних охоронюваному інтересу обмежувальних заходів. Обмеження прав і свобод людини і громадянина під час воєнного стану має здійснюватись з дотриманням всіх правових процедур, супроводжуватись посиленням парламентського та судового контролю, а також контролю з боку інститутів громадянського суспільства. Окрему увагу у статті присвячено проблемі балансу між захистом національної безпеки (передусім захистом державного суверенітету та територіальної цілісності України) та забезпеченням прав і свобод людини в умовах воєнного стану. Зроблено висновок про те, що в умовах повномасштабного вторгнення рф в Україну, коли під загрозою опинилось існування Українського народу та держави, необхідно забезпечити справедливий та розумний баланс між захистом національної безпеки (державного суверенітету, територіальної цілісності, інших національних інтересів України згідно Закону України «Про національну безпеку України) та забезпеченням основних прав і свобод людини. При цьому варто визнати контрпродуктивною та водночас хибною дилему (підхід) «безпека або свобода».
Міжнародний досвід застосування комплаєнс у системі економічної безпеки підприємства
Стаття присвячена комплексному аналізу розвитку та впровадження комплаєнсу в системі економічної безпеки підприємства з урахуванням сучасних регуляторних, організаційних та глобальних тенденцій. Актуальність дослідження зумовлена трансформацією нормативного середовища України у 2024–2025 рр., посиленням антикорупційних вимог, імплементацією міжнародних стандартів доброчесності та необхідністю підвищення прозорості бізнес-процесів для забезпечення стійкості підприємств в умовах воєнної та поствоєнної економіки. У статті обґрунтовано необхідність законодавчого закріплення механізму «сompliance defense». Особливу увагу приділено статусу комплаєнс-офіцера, цифровізації процесів моніторингу та вдосконаленню захисту викривачів. Запропоновано перехід від каральної до стимулюючої моделі державного регулювання. Методологія дослідження включає контент-аналіз нормативних актів, порівняльний аналіз міжнародних моделей комплаєнсу та структурно-функціональний підхід до оцінки впливу комплаєнс-процедур на економічну безпеку. У статті визначено гіпотезу про те, що інтеграція міжнародних стандартів комплаєнсу сприяє підвищенню ефективності системи ризик-менеджменту підприємства та зміцненню його конкурентних позицій. Результати дослідження можуть бути використані для удосконалення корпоративної політики, формування комплаєнс-програм та розвитку інституційної спроможності підприємств у сфері економічної безпеки.
Проблемні аспекти правового забезпечення оцінки ефективності контролю митної вартості товарів
Статтю присвячено дослідженню проблемних аспектів нормативно закріплених підходів до оцінки ефективності контролю митних органів за правильністю визначення митної вартості товарів. Обґрунтовано, що митна вартість є ключовим елементом митного адміністрування, оскільки виступає базою для нарахування митних платежів і безпосередньо впливає на наповнення державного бюджету та забезпечення добросовісної конкуренції. Визначено, що контроль за правильністю її визначення має складний, багаторівневий характер і поєднує документальну перевірку, застосування системи управління ризиками, аналіз зовнішньоекономічних операцій та пост-митний контроль. Проаналізовано нормативно-правові засади здійснення такого контролю та підходи до оцінювання його ефективності. Встановлено, що чинна методика оцінювання ефективності діяльності митних органів базується переважно на кількісних показниках, зокрема обсягах донарахованих митних платежів у результаті коригування митної вартості. Доведено, що такий підхід є обмеженим і не враховує якісних характеристик контролю, зокрема обґрунтованості рішень, їх відповідності вимогам законодавства та стійкості при судовому оскарженні. На основі аналізу статистичних даних судової практики встановлено значну частку скасованих рішень митних органів щодо коригування митної вартості, що свідчить про наявність системних проблем у правозастосуванні та ризик орієнтації контролю на досягнення фіскальних показників. Обґрунтовано, що відсутність коригування митної вартості у випадках її правильного визначення не може розглядатися як ознака неефективності контролю, а навпаки є свідченням належного рівня дотримання законодавства. Запропоновано напрями вдосконалення методики оцінювання ефективності контролю, які передбачають поєднання кількісних і якісних показників, врахування результатів судового оскарження, рівня обґрунтованості рішень та превентивного ефекту контролю. Зроблено висновок про необхідність трансформації підходів до оцінювання ефективності з метою забезпечення їх відповідності принципам законності, об’єктивності та міжнародним стандартам митної оцінки.
Кримінальна відповідальність за фінансування кримінально-протиправної діяльності: актуальні проблеми та шляхи їх вирішення з урахуванням досвіду держав-членів ЄС
Статтю присвячено дослідженню проблем кримінально-правового регулювання відповідальності за фінансування кримінально-протиправної діяльності в Україні та виробленню науково обґрунтованих пропозицій щодо вдосконалення відповідних норм КК України з урахуванням міжнародно-правових стандартів і досвіду держав - членів ЄС. Встановлено, що чинний КК України містить шість розрізнених норм, які передбачають відповідальність за фінансування кримінально-протиправної діяльності (ст. 110-2, 159-1, 176, 258-5, ч. 3 ст. 260, ст. 447 КК України), проте цілісної системи вони не утворюють. Виявлено дві системні вади: по-перше, відсутність у більшості відповідних норм КК України будь-якої вказівки на предмет кримінального правопорушення - лише ст. 258-5 КК України прямо оперує поняттям «будь-які активи», тоді як решта норм обмежуються терміном «фінансування» без розкриття його предметного змісту, що в поєднанні з усталеним вузьким доктринальним тлумаченням створює практичні прогалини; по-друге, відсутність відповідальності юридичних осіб як суб’єктів фінансування в деяких видах кримінально-протиправної діяльності. Проведено порівняльний аналіз відповідного законодавства Німеччини, Польщі та Франції, а також Рекомендації 5 FATF і Директиви 2017/541. Встановлено, що зазначені міжнародно-правові стандарти та національне законодавство держав - членів ЄС передбачають: широке уніфіковане визначення предмета кримінального правопорушення, що охоплює будь-які активи незалежно від їх форми та походження; незалежність складу кримінального правопорушення від фактичного вчинення основного діяння та від обізнаності особи щодо конкретного виду кримінально-протиправної діяльності, яка фінансується; кримінальну відповідальність юридичних осіб. На підставі цього запропоновано п’ять взаємопов’язаних змін до КК України: уніфікацію поняття «активи» в усіх відповідних нормах; розширення суб’єктивної сторони ст. 258-5 КК України відповідно до вимог Директиви 2017/541; поширення заходів кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб на всі норми про фінансування кримінально-протиправної діяльності; розширення предмета ст. 447 КК України; закріплення уніфікованого законодавчого визначення поняття «фінансування кримінально-протиправної діяльності». Зазначено, що більшість запропонованих змін відповідають концепції проєкту нового КК України (контрольний текст станом на 22.02.2026), зокрема завдяки широкому визначенню поняття «активи» у Глосарії проєкту та виокремленню Розділу 3.12 про кримінально-правові засоби щодо юридичної особи.
Право на компенсацію: актуальні теоретичні, законодавчі й практичні аспекти в умовах воєнного стану
Стаття присвячена з’ясуванню полісемічної природи і сутності права на компенсацію, основоположної категорії «компенсація», аналізу теоретичних конструкцій і законодавчої бази, а врахуванням реалій сьогодення, насамперед правового режиму воєнного стану, що зумовлює виокремлення нагальних теоретичних і практичних проблем забезпечення права на компенсацію. Наголошено, що розкриття природи, сутності й змісту понять «компенсація», «право на компенсацію» дозволяє стверджувати про їх полісемічність, міжгалузеву і міждисциплінарну природу, дихотомію, включаючи публічно-правові й приватно-правові аспекти регламентації та реалізації, захисту та охорони, відновлення або сприяння відновлення у разі порушення. Спостерігається багатозначне трактування, відсутність уніфікованих підходів до визначення, розкриття змістовних ознак і характеристик, на законодавчому рівні, відповідній судовій та іншій правозастосовній практиці поширене узагальнене або розширене трактування компенсації, передбачено право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Право на компенсацію може бути як індивідуальним, так і колективним, його аналіз потребує співставлення з правом на відшкодування, правом на захист, правом на справедливий суд, доступ до правосуддя іншими гарантованими на конституційному і міжнародно-правовому рівнях правами. Агресія росії проти України з масштабними втратами підкреслює невідкладність пошуку оптимальних способів і процедур реалізації права на компенсацію, механізмів забезпечення тощо. Підкреслено, що поєднання національних і міжнародних механізмів є ключовим для забезпечення ефективності компенсацій, оскільки дозволяє поєднати оперативність національних виплат з потенційними репараційними претензіями до держави-агресорки. Належна реалізація права на компенсацію, відшкодування заподіяних збитків у воєнний час вбачаються як дієвим економічним інструментом компенсації та відновлення, так і способом захисту прав людини, відновлення і забезпечення соціальної справедливості. Тобто право на компенсацію за заподіяні збитки внаслідок агресії становить прояв суспільної і державної відповідальності, необхідну складову післявоєнного відновлення, стабілізації правового і суспільного порядку. Це зумовлює розвиток і забезпечення ефективного функціонування спеціальних національних і міжнародних механізмів, що поєднують організаційні, інституційні, фінансові, правові, судові та інші компенсаційні інструменти.
Екологічна безпека й права людини в умовах кліматичної міграції: міжнародно-правові та національні аспекти
У статті досліджено взаємодію екологічної безпеки та прав людини в умовах кліматичної міграції з урахуванням міжнародно-правових та національних підходів. Актуальність теми зумовлена посиленням глобальної зміни клімату, збільшенням частоти екологічних катастроф та ускладненням безпекової ситуації у світі, що в сукупності створюють нові виклики для системи захисту прав людини. Обґрунтовано, що кліматична міграція є наслідком складної взаємодії природних, соціально-економічних та військово-політичних факторів, серед яких вирішальну роль відіграють деградація навколишнього середовища, підвищення рівня моря, опустелення, повені, посухи та інші екстремальні природні явища. Втрата безпечного середовища існування, житла та засобів до існування безпосередньо впливає на реалізацію фундаментальних прав людини, насамперед права на життя, здоров'я та безпечне довкілля. Проаналізовано наукові підходи до розуміння кліматичної міграції й робиться наголос на її багатофакторній природі, що ускладнює правову кваліфікацію відповідних міграційних процесів. Особлива увага приділяється взаємозв'язку між екологічною безпекою та правами людини, оскільки деградація навколишнього середовища є одночасно причиною й наслідком вимушеного переміщення населення. Підкреслено, що в сучасних умовах все частіше зустрічається поєднання кліматичних, екологічних й військових факторів, що призводять до формування змішаних форм міграції. Дана проблема у комплексі вимагає переосмислення існуючих правових підходів. Окремо проведено аналіз міжнародно-правового регулювання у сфері захисту осіб, вимушених переселятися через кліматичні та екологічні фактори. Було встановлено, що чинні міжнародні механізми захисту біженців не повністю охоплюють категорію кліматичних мігрантів. В сукупності це свідчить про наявність нормативних прогалин у міжнародному праві. Водночас міжнародні стандарти у сфері прав людини, зокрема принцип невидворення, розглядаються як важливий інструмент непрямого захисту такої категорії осіб. Національний вимір дослідження показує, що українське законодавство забезпечує загальні гарантії захисту внутрішньо переміщених осіб й закріплює право на безпечне довкілля, але не містить спеціального правового статусу для кліматичних мігрантів. У правовому полі зору це обмежує можливості комплексного реагування на екологічно зумовлені міграційні процеси й вимагає подальшого вдосконалення нормативно-правової бази. В загальному доведено, що ефективне вирішення проблеми кліматичної міграції вимагає інтеграції міжнародно-правових та національних механізмів, поєднання екологічних, міграційних й правозахисних підходів, а також розробки правових інструментів, спрямованих на забезпечення екологічної безпеки як необхідної умови реалізації прав людини. Методологічну основу дослідження склали загальнонаукові та спеціально-правові методи, зокрема формально-правовий, порівняльно-правовий, системно-структурний та методи правового аналізу.
The role of the media in the protection of human rights: the European Union perspective
The article is devoted to the study of the role of the media in the protection of human rights. It is noted that in the context of digitalization and the growing importance of information, the media are becoming an important tool for the realization and protection of human rights. The article examines scholarly views on the role of the media in the field of human rights protection. In particular, approaches are considered that distinguish two main aspects: coverage and protection, which are well grounded. Attention is drawn to the fact that the media ensure the realization by citizens of the right of access to information, which is a prerequisite for the exercise of a wide range of other human rights, including the right to participate in public affairs, the right to a fair trial, and the right to peaceful assembly. It is emphasized that without access to reliable and complete information, the effective realization of most human rights is impossible. The media possess the necessary resources and capabilities. In this regard, particular importance is attached to guarantees of the independence of media activity and their real ability to obtain information. It is concluded that the media, among other functions, play a role in identifying and publicizing human rights violations. This leads to responses from the state, civil society, and the international community. The media facilitate interaction in the field of human rights protection at both the national and international levels and may also contribute to the collection of evidence for the activities of international organizations and judicial bodies. The provisions of European Union law in the field of media regulation and human rights protection are analyzed. First of all, the Charter of Fundamental Rights of the European Union is examined, with particular attention paid to Article 11, which enshrines media pluralism and is especially important in the context of this study. The Association Agreement between Ukraine, on the one part, and the European Union, the European Atomic Energy Community and their Member States, on the other part, is also considered. It is established that media activity is integrated into the system of fundamental rights, in particular through the principle of media freedom and pluralism enshrined in the Charter of Fundamental Rights of the European Union. The need to ensure a balance between media freedom and other fundamental rights, including the right to privacy, the protection of personal data, non-discrimination, and the rights of the child, is emphasized. The legislation of the Member States of the European Union is examined using the example of France, which confirms the importance of ensuring pluralism, independence, and impartiality of the media as necessary conditions for the functioning of a democratic society. It is proved that the role of the media in the field of human rights protection is complex and is not limited to an informational function. It is substantiated that the media should be regarded as a structurally integrated element of the modern system of human rights protection. The need to ensure an appropriate balance between media freedom and the protection of other fundamental rights in the context of digital development is essential. The case-law of the Court of Justice of the European Union is also examined. The complex and system-forming nature of the role of the media in the protection of human rights is confirmed. Their key role in ensuring the realization of the right of access to information is demonstrated.
regional human rights protection systems
Charter of Fundamental Rights of the European Union
case-law of the Court of Justice of the European Union
Хартія основоположних прав Європейського Союзу
World practice of regulating the legal status of stateless persons: experience for Ukraine
The article examines the global practice of regulating the legal status of stateless persons and identifies the main models of legal regulation within international and comparative legal frameworks. It is argued that statelessness is not only a legal anomaly but also a systemic human rights violation that results in long-term legal uncertainty and social exclusion of individuals who are not considered nationals by any state. The study analyzes key international legal instruments, including the 1954 Convention relating to the Status of Stateless Persons and the 1961 Convention on the Reduction of Statelessness, as well as the role of the United Nations High Commissioner for Refugees in shaping global policy in this area. Particular attention is given to the evolution from declarative protection mechanisms toward the establishment of statelessness determination procedures and integration-oriented approaches. The article identifies three main models of regulating the legal status of stateless persons: the temporary residence model, the specific legal status model, and the integration-oriented model. It is demonstrated that the integration-oriented model is the most effective, as it ensures not only legal recognition but also the actual socio-economic inclusion of stateless persons. The situation in Ukraine is separately analyzed, where despite gradual alignment with international standards, significant challenges remain, including the absence of an effective statelessness determination procedure, limited rights, and administrative barriers. The impact of armed conflict and internal displacement on increasing statelessness risks is also highlighted. The study concludes that a comprehensive reform of Ukraine’s national legal system is necessary, including the establishment of an effective statelessness determination procedure, expansion of the legal status of stateless persons, and implementation of integration measures in line with international standards.
Сталий розвиток агропромислового комплексу України: стратегічні пріоритети, проблеми та перспективи реалізації
У статті досліджено актуальні питання забезпечення сталого розвитку агропромислового комплексу України в умовах сучасних трансформаційних процесів, економічної нестабільності, екологічних загроз та необхідності адаптації державної аграрної політики до європейських і світових стандартів. Обґрунтовано, що сталий розвиток агропромислового комплексу виступає одним із ключових напрямів державної політики, спрямованої на забезпечення продовольчої безпеки держави, збереження природно-ресурсного потенціалу, підвищення конкурентоспроможності аграрного сектору та розвитку сільських територій. Проаналізовано наукові підходи до розуміння сутності концепції сталого розвитку агропромислового комплексу та визначено її взаємозв’язок із сучасною аграрною політикою України. Особливу увагу приділено необхідності стратегічної орієнтації державного управління аграрною сферою, яка повинна враховувати довгострокові економічні, соціальні та екологічні пріоритети розвитку. Встановлено, що формування ефективної стратегії сталого розвитку АПК має базуватися на поєднанні економічної ефективності, екологічної безпеки та соціальної справедливості. У роботі охарактеризовано основні чинники, що негативно впливають на забезпечення сталого розвитку агропромислового комплексу України, серед яких виокремлено політичні, земельні, економічні, податкові, екологічні та соціальні проблеми. Зокрема, акцентовано увагу на недосконалості аграрної та земельної реформ, посиленні диспропорцій між великим агробізнесом і дрібними товаровиробниками, виснаженні природних ресурсів, погіршенні соціальної інфраструктури сільських територій, демографічній кризі та трудовій міграції сільського населення. Доведено, що стратегія сталого розвитку агропромислового комплексу України повинна реалізовуватися через систему взаємопов’язаних правових, економічних, організаційних та соціально-екологічних механізмів. Обґрунтовано необхідність удосконалення нормативно-правового забезпечення аграрної сфери, підтримки малого та середнього аграрного підприємництва, розвитку фермерських господарств, впровадження екологічно безпечних технологій виробництва, раціонального використання земельних ресурсів та стимулювання інноваційного розвитку аграрного сектору. Зроблено висновок, що забезпечення сталого розвитку агропромислового комплексу України є необхідною передумовою економічної стабільності держави, ефективного функціонування аграрного сектору та гармонійного розвитку сільських територій. Реалізація стратегічних пріоритетів сталого розвитку АПК потребує комплексного державного підходу, належного правового регулювання та узгодження економічних, соціальних і екологічних інтересів суспільства.
Комісії правди як складові елементу правосуддя перехідного періоду: міжнародно-правовий досвід та національний контекст
Стаття присвячена аналізу концепції перехідного правосуддя, зокрема діяльності Комісії правди як складового елементу перехідного періоду. Сучасний світ, як засвідчують події останніх десятиліть, став надзвичайно нестабільним. Дослідження та впровадження концепції перехідного правосуддя допомагає визначити механізми вирішення складних питань та проблем у суспільстві держави, яка знаходиться в стані переходу від авторитарного ладу до демократії або в стані переходу від збройного конфлікту до стану миру. Не існує однозначності щодо визначення терміну та механізму перехідного правосуддя, але як інструмент досягнення миру правосуддя перехідного періоду отримало широку міжнародну практику визнання та застосування. Актуальність роботи зумовлена зростаючою потребою України у впровадженні механізмів перехідного правосуддя, зокрема в регіонах, що зазнали тривалої окупації та збройної агресії та потребують інструментів для встановлення правди, визнання страждань жертв, документування порушень прав людини та сприяння примиренню. Комісія правди є важливим елементом цього процесу, оскільки дозволяє не лише фіксувати факти минулого, а й сприяти формуванню довіри між громадянами та державою, створюючи основу для справедливого післявоєнного відновлення. Мета дослідження полягає у аналізі міжнародно-правових засад діяльності комісій правди, оцінці їх ефективності у ролі несудових механізмів встановлення дійсності у рамках перехідного правосуддя, а також розроблення концепції моделі комісії правди для відновлення регіонів у поствоєнний період. В статті розкривається поняття та сутності комісій правди у світовій міжнародно-правовій практиці, проводиться аналіз функції та принципів діяльності комісій правди, а також їх співвідношення з національною судовою системою; окреслення можливостей для впровадження подібного механізму на теренах України, зокрема, створення регіональних моделей комісій. Для всебічного і повного розуміння суспільством необхідно досліджувати як теоретичні, так і практичні аспекти зазначеного питання. Механізм перехідного правосуддя важливий не лише в постконфліктний період чи кризових ситуаціях, вони можуть бути ефективними для суспільства і під час неактивної фази самого конфлікту. Особливістю перехідного правосуддя є його тимчасовий та надзвичайний характер зі своїми складовими елементами.
Правовий статус національного банку України в контексті європейських моделей незалежності центральних банків
Дослідження правового статусу Національного банку України зумовлена необхідністю його комплексного переосмислення в умовах трансформації фінансової системи держави, посилення ролі центрального банку у забезпеченні макрофінансової стабільності та активізації євроінтеграційних процесів. Сучасний етап розвитку правової системи України характеризується розширенням функціонального навантаження НБУ, зокрема у сфері регулювання фінансового ринку, забезпечення стабільності банківської системи та участі у формуванні інфраструктури ринку капіталів, що не супроводжується належною системною конкретизацією його правового статусу. Особливої значущості набуває проблема визначення правової природи Національного банку України, яка у науковій доктрині та судовій практиці характеризується як подвійна: поєднання ознак органу державної влади та банківської установи зі спеціальним статусом. Така дуальність обумовлює складність формування єдиного підходу до визначення місця НБУ у системі органів публічної влади та потребує подальшого теоретичного осмислення. Додаткового значення дослідження набуває у контексті імплементації європейських стандартів незалежності центральних банків, відповідно до яких ефективність їх діяльності безпосередньо пов’язана з чіткістю нормативного визначення інституційного статусу та гарантій незалежності. У цьому зв’язку актуальним є зіставлення національної моделі правового статусу НБУ з європейськими підходами, що дозволяє виявити існуючі прогалини та обґрунтувати напрями вдосконалення законодавства. Таким чином, обумовлена необхідність формування цілісного наукового підходу до визначення правового статусу Національного банку України як складного, багатофункціонального інституту публічної влади, що функціонує на засадах незалежності та відіграє ключову роль у забезпеченні фінансової стабільності держави, особливо в умовах воєнного стану та післявоєнного відновлення.
орган державної влади зі спеціальним статусом
Проблеми правового забезпечення соціального підприємництва: європейський досвід та законодавчі перспективи
У статті здійснено комплексний порівняльно-правовий аналіз регулювання соціального підприємництва відповідно до права ЄС, законодавства окремих держав ЄС та України. Відсутність чіткого законодавчого закріплення цього поняття в Україні зумовлює різні підходи до його інтерпретації, класифікації, що негативно впливає на практичну реалізацію суспільних відносин та гальмує розвиток відповідного сектору економіки. Досліджено законопроектні ініціативи щодо правового забезпечення соціального підприємництва в Україні. Встановлено, що у проаналізованих проектах був відсутній комплексний підхід до регулювання інституту соціального підприємства та не враховувався як досвід окремих держав ЄС так і положення законодавства ЄС. Проаналізовано законодавство ЄС, у якому підтримка соціального підприємництва інтегрована у загальну систему регулювання через механізми допустимої державної допомоги, зайнятості та надання послуг загального економічного інтересу. Такий підхід забезпечує баланс між досягненням соціальних цілей і збереженням добросовісної конкуренції на внутрішньому ринку ЄС. Висвітлено специфіку регулювання соціального підприємництва у республіці Польщі, Італії та Іспанії. Досвід держав ЄС показав, що держава надає підтримку соціальним підприємствам, яка визначається на законодавчому рівні. Кожна з цих держав має власне регулювання соціального підприємництва, яке узгоджується із загальним регулюванням у ЄС виходячи з критеріїв загального економічного інтересу та підтримки малого та середнього бізнесу. Ідея інституціоналізації соціального підприємництва відповідає сучасним тенденціям розвитку економіки (соціальної економіки). Реалізація цієї ідеї потребує більш чіткого, системного та узгодженого нормативного підходу в Україні. Обґрунтовано, що слід розробити та прийняти в Україні Закон України «Про соціальні підприємства». Зазначений закон має базуватися на праві ЄС. До його основних складових елементів слід віднести: поняття, суб’єкти та мету соціального підприємства; його організаційно-правові форми; систему підтримки тощо. Такий підхід також передбачає зміни і підзаконного регулювання.
Суб’єктний склад адміністративної відповідальності за порушення лісового законодавства: публічно-правові та приватно-правові аспекти
У статті досліджено публічно-правові та приватно-правові аспекти суб’єктного складу адміністративної відповідальності за порушення лісового законодавства в Україні в контексті сучасного стану лісових ресурсів, який характеризується як критичний. Обґрунтовано, що однією з ключових причин неефективності охорони лісів є питання суб’єктного складу, зокрема відсутність чітких підходів до визначення кола суб’єктів. Встановлено, що суб’єктний склад охоплює фізичних осіб (громадян, іноземців, осіб без громадянства, посадових осіб) та юридичних осіб, однак не забезпечує належної ефективності реалізації відновлювальної цілі адміністративної відповідальності за порушення лісового законодавства. Доведено, що публічно-правовий аспект суб’єктного складу пов’язаний із досягненням цілей адміністративної відповідальності, серед яких визначальне значення має відновлювальна, що полягає у необхідності приведення лісів, лісових ресурсів та земель лісогосподарського призначення у стан, що існував до порушення лісового законодавства, піднятті екологічної цінності лісів, лісових ресурсів та земель лісогосподарського призначення, відтворенні таких ресурсів тощо. Звертається увага на приватно-правовий аспект проявлений у індивідуальних характеристиках суб’єктів, зокрема їх професійної компетенції, рівня усвідомлення характеру правопорушення, обізнаності щодо можливих наслідків лісопорушення, наявності організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських повноважень у сфері лісових відносин. Запропоновано диференціювати суб’єктів адміністративної відповідальності за порушення лісового законодавства, зокрема шляхом поділу посадових осіб на загальних і спеціальних, з метою забезпечення ефективного відновлення порушених прав власників лісів та лісокористувачів, а також вибору виду та розміру адміністративних стягнень та врахування приватно-правових інтересів при уточненні суб’єктного складу такої відповідальності. Зроблено висновок, що вдосконалення суб’єктного складу з урахуванням публічно-правових і приватно-правових аспектів сприятиме підвищенню ефективності адміністративної відповідальності за порушення лісового законодавства та забезпеченню належного рівня охорони лісів в Україні.
суб’єктний склад адміністративної відповідальності
subject composition of administrative responsibility
Криміналістичні та судово-експертні аспекти доказування порушення санітарних правил і норм щодо запобігання інфекційним хворобам та масовим отруєнням
Статтю присвячено комплексному дослідженню криміналістичних та судово-експертних аспектів доказування у кримінальних провадженнях про порушення санітарних правил і норм щодо запобігання інфекційним хворобам та масовим отруєнням, передбачених ст. 325 КК України. Актуальність дослідження зумовлена сучасними викликами у сфері громадського здоров’я, зокрема пандемічними загрозами, а також необхідністю підвищення ефективності кримінально-правового реагування на порушення санітарно-епідеміологічних вимог. У статті проаналізовано криміналістичну характеристику зазначеної категорії кримінальних правопорушень, зокрема типову обстановку їх вчинення, особливості місця події, предмета посягання та способів порушення встановлених санітарних норм. Обґрунтовано, що характерною ознакою таких правопорушень є їх тісний зв’язок з епідеміологічним контекстом, а також розосереджений характер місця події, що ускладнює процес доказування. Доведено, що система доказів у кримінальних провадженнях цієї категорії має розглядатися як багаторівнева структура, яка включає документальні матеріали контролюючих органів, результати криміналістичної фіксації обстановки правопорушення та висновки судових експертиз. Визначено, що саме інтеграція цих елементів забезпечує повне, всебічне та об’єктивне встановлення обставин кримінального правопорушення. Особливу увагу приділено ролі судово-експертних досліджень у встановленні причинного зв’язку між діями особи та можливими наслідками у вигляді поширення інфекційних захворювань. Наголошено, що такий причинний зв’язок має складний характер і поєднує фактичний та епідеміологічний компоненти, що зумовлює необхідність використання спеціальних знань. У роботі також окреслено основні проблеми доказування у справах цієї категорії, зокрема труднощі встановлення причинного зв’язку, визначення належного суб’єкта кримінального правопорушення та розмежування кримінальної та адміністративної відповідальності. За результатами дослідження сформульовано підходи до вдосконалення криміналістичного та судово-експертного забезпечення доказування, що має практичне значення для діяльності органів досудового розслідування та суду.
Article 325 of the Criminal Code of Ukraine
Актуальні проблеми та перспективи вдосконалення процесуального статусу неповнолітніх у цивільному та кримінальному судочинстві України
У статті досліджується правовий статус неповнолітніх осіб у цивільному та кримінальному судочинстві України крізь призму міжнародних стандартів, зокрема Керівних принципів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей. Авторки аналізують чинні норми ЦПК України та КПК України, висвітлюючи проблему надмірної «представницької» моделі, яка нерідко призводить до звуження процесуальних прав дитини та перетворення її на пасивний об'єкт захисту. Особлива увага приділяється праву дитини на безпосереднє отримання інформації про хід справи та можливості самостійного вибору правової допомоги. На основі проведеного порівняльного аналізу галузей права обґрунтовано необхідність переходу від формального підходу до реального забезпечення участі неповнолітніх у системі правосуддя з урахуванням їхнього рівня зрілості та психологічних особливостей.
Міжнародно-правова концепція делікту агресії: публічно-правовий та приватно-правовий вимір відповідальності і відновлення
Дослідження присвячене міжнародно-правовій природі делікту агресії як первинного порушення норм jus cogens, що породжує систему вторинних деліктів у сфері міжнародного публічного та приватного права. Обґрунтовується, що збройна агресія виступає не лише актом міждержавного протистояння, а комплексним юридичним фактом, який запускає механізми міжнародної відповідальності. Проаналізовано взаємодію доктрини контрзаходів (countermeasures), обмеження суверенного імунітету, а також новітніх фінансово-правових інструментів, спрямованих на трансформацію права на відшкодування у ресурс для відновлення. Доведено, що перехід до моделі консолідованого бондового трасту дозволяє вирішити проблему «негайної ліквідності» та забезпечує можливість розпочати процес відновлення (recovery) без очікування формального завершення конфлікту або згоди держави-агресора. Показано, що сучасні компенсаційні механізми трансформуються із класичних інструментів міжнародного публічного права у складні фінансово-правові конструкції, які можуть бути охарактеризовані як securitized reparations. У статті також розглянуто концепцію контрзаходів, правові обмеження щодо активів держави-агресора, а також відповідальність фізичних і юридичних осіб, які сприяють або підбурюють збройну агресію. Зроблено висновок про формування відмінного українського підходу до подолання суверенного імунітету держави-агресора, який ґрунтується на практиці Верховного Суду України та відображає тенденцію до пріоритету права на ефективний судовий захист.
Розвідувальна діяльність правоохоронних інституцій України у системі забезпечення національної безпеки: сучасний науковий дискурс
У статті досліджуються питання сучасного стану наукового розроблення проблем розвідувальної діяльності правоохоронних інституцій України та ролі у системі забезпечення національної безпеки держави. Зазначається, що в Україні на стратегічному рівні передбачена поетапна трансформація оперативно-розшукової діяльності у кримінальну розвідку, що, фактично, означає формування нової для вітчизняної науки і практики цілісної, системної та не суперечливої концепції, яка має стати основою для становлення теорії кримінальної розвідки. Наголошується, що у наукових працях вітчизняних вчених кримінальна розвідка розглядається як: функціональна спеціалізація окремих оперативних підрозділів Національної поліції України; аналітико-прогностичний напрям діяльності правоохоронних інституцій; складова оперативно-розшукової діяльності; штучне об’єднання кримінального процесу з оперативно-розшуковою діяльністю. При цьому, погляди вітчизняних науковців на перспективи формування та становлення кримінальної розвідки в Україні поляризуються від підтримки та теоретико-методологічного обґрунтування до категоричного несприйняття та критики. Доведено, що кримінальна розвідка, як сучасна форма реалізації правоохоронної функції держави комплексного (ре- і проактивного) характеру, являє собою синергетичне об’єднання теоретико-праксеологічного надбання та досвіду оперативно-розшукової діяльності з новітніми інструментами, такими, як кримінальний аналіз (тактичний, операційний, стратегічний) та стратегічне прогнозування (предикатна аналітика). При цьому, кримінальна розвідка реалізується шляхом здійснення аналітичної діяльності, кримінально-розвідувальних заходів та негласного співробітництва. Визначено основні напрями подальших теоретико-праксеологічних досліджень, що сприятиме забезпеченню розроблення концептуальних засад становлення кримінальної розвідки в Україні.
Європейська практика належної обачності платників податків: адаптація до українського податкового права
У статті проведено послідовний аналіз наукових і практичних проблем, що стосуються формування доктрини належної обачності платників податків. Встановлено, що податкові правовідносини належать до найбільш делікатних сфер правового регулювання, оскільки тут особливо відчутним є протиставлення інтересів держави, зацікавленої у стабільному наповненні бюджету, та інтересів платників податків, для яких принципи правової визначеності та свободи підприємницької діяльності мають фундаментальне значення. У такому балансі ключову роль відіграє доктрина належної обачності, яка у судовій практиці виступає своєрідним інструментом гармонізації державних і приватних інтересів. Вона використовується судами як практичний інструмент для забезпечення рівноваги між потребою держави у податкових надходженнях та правом платників податків на здійснення підприємницької діяльності у межах правової визначеності. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності. Саме на контролюючий орган покладається обов’язок довести вину платника податків у вчинені податкового правопорушення, довести, що недостатньо вжито заходи у зв’язку з неналежною обачністю в діях платників. Практика Суду ЄС демонструє доцільність закріплення цього інституту у законодавстві та встановлення чітких критеріїв його застосування. Для України важливим завданням є гармонізація національного підходу з європейськими стандартами, що дозволить мінімізувати податкові ризики та сприятиме розвитку правової визначеності у сфері оподаткування. Порівняння з міжнародними підходами свідчить, що українська судова практика фактично рухається у напрямі зближення з європейськими стандартами. Однак відсутність законодавчого визначення доктрини належної обачності породжує ризики правової невизначеності та неоднакового застосування. Необхідним є унормування критеріїв належної обачності на рівні Податкового кодексу України, що забезпечить прозорість правовідносин та підвищить правову захищеність платників податків.
Відповідальність у міжнародному повітряному праві: сучасний стан та перспективи імплементації в законодавство України
Стаття присвячена аналізу сучасного стану та перспектив імплементації в законодавство України норм інституту відповідальності у міжнародному повітряному праві. Стверджується, що інститут відповідальності в міжнародному повітряному праві, на наше переконання, є одним з основних інструментів забезпечення реалізації його норм і, водночас, одним з найбільш слабких місць (що може здаватись парадоксальним, однак, на думку автора є цілком логічним, враховуючи історичні умови та політичні й економічні реалії). Зазначається, що Україна, як авіаційна держава, завжди брала активну участь у розвитку міжнародного повітряного права як член ООН та ICAO, сторона міжнародних конвенцій та інших міжнародних договорів та документів. Однак, стосовно імплементації в законодавство України норм міжнародного повітряного права щодо відповідальності, існують деякі проблеми. Зроблено висновок, що існуючі механізми відповідальності в міжнародному повітряному праві не є достатньо ефективними, але й нові не повною мірою відповідають сучасним реаліям: не враховують нові виклики сьогодення (кіберзагрози, гібридне використання БПЛА поблизу аеропорту для дезорганізації його роботи та використання РЕБ, що загрожує безпеці аеронавігації, для вчинення актів незаконного втручання), містять чимало зазначених вище вузьких місць та компромісних положень (держави неохоче беруть на себе нові міжнародні зобов’язання, особливо ті, що передбачають відповідальність самих держав). Але й з цих «половинчатих» кроків щодо оновлення інституту відповідальності в міжнародному повітряному праві, Україна наразі приєдналась лише до одного відносно нового міжнародного договору – Монреальської конвенції 1999 р. Перспективи приєднання України до «Пекінських» документів 2010 р. та Монреальського протоколу 2014 р., на нашу думку, цілком реальні, однак необхідна ґрунтовна наукова експертиза щодо відповідності такого приєднання національним інтересам України. Що ж до нових Монреальских конвенцій 2009 р. – перспективи приєднання України тут сумнівні – адже ці конвенції досі не набрали чинності – і можливо не наберуть. До того ж, Україна досі не є стороною навіть чинних Римської конвенції 1952 р. та Протоколу 1978 р. з Монреальським Протоколом 1978 р.
імплементація в законодавство України норм міжнародного повітряного права щодо відповідальності
відповідальність за акти незаконного втручання в діяльність цивільної авіації
відповідальність експлуатанта повітряного судна за шкоду третім особам
завдану в результаті актів незаконного втручання
відповідальність авіаперевізника за шкоду, заподіяну стороні договору повітряного перевезення актом незаконного втручання
Implementation of international air law provisions on liability into Ukrainian legislation
responsibility for acts of unlawful interference with civil aviation
acts of unlawful interference with civil aviation; air piracy
the liability of the aircraft operator for damage to third parties caused by acts of unlawful interference
air carrier's liability for damage caused to a party to an air transport contract by an act of unlawful interference
Зовнішній контроль за господарськими операціями збройних сил України в умовах воєнного стану
У статті комплексно досліджено систему зовнішнього контролю за господарськими операціями Збройних Сил України в умовах воєнного стану. Особлива увага приділена аналізу нормативно-правового забезпечення контрольних механізмів після втрати чинності Господарського кодексу України з 28 серпня 2025 року та переходу регулювання господарських відносин до сфери Цивільного кодексу України та відповідного спеціального законодавства. Автором систематизовано види зовнішнього контролю, визначено їх правові основи та специфіку застосування в умовах особливого правового режиму. Досліджено повноваження Рахункової палати України як вищого органу державного зовнішнього фінансового контролю, особливості діяльності Державної аудиторської служби України в умовах воєнного стану, специфіку парламентського контролю Верховної Ради України та роль громадського контролю у забезпеченні прозорості використання бюджетних коштів. Проаналізовано механізми міжнародного контролю з боку донорських країн та міжнародних організацій. Особливу увагу приділено правовим колізіям та прогалинам у регулюванні контрольних механізмів в умовах воєнного стану. Автором обґрунтовано необхідність вдосконалення законодавчого забезпечення координації між різними органами зовнішнього контролю, усунення дублювання їх повноважень та створення єдиної інформаційної системи обліку результатів контрольних заходів. Визначено перспективні напрями подальших досліджень у сфері оптимізації системи зовнішнього контролю за господарськими операціями у воєнний період з урахуванням міжнародного досвіду та вимог європейської інтеграції України.
господарська діяльність у Збройних Силах України
economic activity in the Armed Forces of Ukraine
Парадигма фінансових ризиків у договірних відносинах
У статті розглядається парадигма фінансових ризиків у договірних відносинах крізь призму фундаментального осмислення фінансового ризику як економічного та правого явища, а також розуміння правового механізму управління різними видами фінансових ризиків для забезпечення фінансової безпеки на рівні як договірного, так і державного регулювання. Зосереджено увагу на правовій природі та особливостях фінансових ризиків, що виникають у договірних відносинах в умовах глобальної економіко-політичної нестабільності, збройної агресії російської федерації проти України, посилення санкційних режимів, діджиталізації фінансів і кліматичних змін. Обґрунтовано, що фінансові ризики у сучасних договірних відносинах набувають системного характеру та виходять за межі виключно економічної категорії, формуючи об’єкт правового регулювання й впливаючи як на приватні інтереси сторін договору, так і на фінансову безпеку держави. Запропоновано комплексне бачення фінансового ризику як імовірності настання негативних фінансових наслідків у вигляді грошових втрат, недоотриманих доходів або додаткових витрат, зумовлених невизначеністю, управлінськими рішеннями сторін та впливом внутрішніх і зовнішніх чинників. Наголошено на специфіці фінансових ризиків, що полягає у їх високій мінливості, індивідуальному характері та відсутності універсальних механізмів стабілізації. Значну увагу приділено аналізу ризик-орієнтованого підходу як базового принципу сучасного правового регулювання діяльності банків, небанківських фінансових установ і надавачів платіжних послуг. Розкрито роль Національного банку України у формуванні системи управління фінансовими ризиками, комплаєнсу та фінансового моніторингу з урахуванням стандартів Базельського комітету з банківського нагляду, рекомендацій FATF та актів права Європейського Союзу. У статті систематизовано основні види фінансових ризиків, що можуть виникати у договірних відносинах, зокрема ризик ліквідності, кредитний, валютний, податковий, інвестиційний, операційний і бюджетний ризики, а також окреслено їх взаємозв’язок і здатність до трансформації. Обґрунтовано значення договірних, організаційних та превентивних механізмів управління фінансовими ризиками, включаючи Due Diligence, KYC/AML-процедури, договірні застереження та стратегічні методи оцінки ризиків. Зроблено висновок про необхідність комплексного та міждисциплінарного підходу до правового забезпечення управління фінансовими ризиками у договірних відносинах з метою забезпечення фінансової стабільності та захисту публічних і приватних інтересів.