Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Право Vìsnik Marìupolʹsʹkogo deržavnogo unìversitetu. Serìâ: Pravo Bulletin of Mariupol State University. Series: Law ISSN 2518 – 1319 (Online) Ідентифікатор онлайн-медіа: R40-05782
Європейська практика належної обачності платників податків: адаптація до українського податкового права
У статті проведено послідовний аналіз наукових і практичних проблем, що стосуються формування доктрини належної обачності платників податків. Встановлено, що податкові правовідносини належать до найбільш делікатних сфер правового регулювання, оскільки тут особливо відчутним є протиставлення інтересів держави, зацікавленої у стабільному наповненні бюджету, та інтересів платників податків, для яких принципи правової визначеності та свободи підприємницької діяльності мають фундаментальне значення. У такому балансі ключову роль відіграє доктрина належної обачності, яка у судовій практиці виступає своєрідним інструментом гармонізації державних і приватних інтересів. Вона використовується судами як практичний інструмент для забезпечення рівноваги між потребою держави у податкових надходженнях та правом платників податків на здійснення підприємницької діяльності у межах правової визначеності. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності. Саме на контролюючий орган покладається обов’язок довести вину платника податків у вчинені податкового правопорушення, довести, що недостатньо вжито заходи у зв’язку з неналежною обачністю в діях платників. Практика Суду ЄС демонструє доцільність закріплення цього інституту у законодавстві та встановлення чітких критеріїв його застосування. Для України важливим завданням є гармонізація національного підходу з європейськими стандартами, що дозволить мінімізувати податкові ризики та сприятиме розвитку правової визначеності у сфері оподаткування. Порівняння з міжнародними підходами свідчить, що українська судова практика фактично рухається у напрямі зближення з європейськими стандартами. Однак відсутність законодавчого визначення доктрини належної обачності породжує ризики правової невизначеності та неоднакового застосування. Необхідним є унормування критеріїв належної обачності на рівні Податкового кодексу України, що забезпечить прозорість правовідносин та підвищить правову захищеність платників податків.
Відповідальність у міжнародному повітряному праві: сучасний стан та перспективи імплементації в законодавство України
Стаття присвячена аналізу сучасного стану та перспектив імплементації в законодавство України норм інституту відповідальності у міжнародному повітряному праві. Стверджується, що інститут відповідальності в міжнародному повітряному праві, на наше переконання, є одним з основних інструментів забезпечення реалізації його норм і, водночас, одним з найбільш слабких місць (що може здаватись парадоксальним, однак, на думку автора є цілком логічним, враховуючи історичні умови та політичні й економічні реалії). Зазначається, що Україна, як авіаційна держава, завжди брала активну участь у розвитку міжнародного повітряного права як член ООН та ICAO, сторона міжнародних конвенцій та інших міжнародних договорів та документів. Однак, стосовно імплементації в законодавство України норм міжнародного повітряного права щодо відповідальності, існують деякі проблеми. Зроблено висновок, що існуючі механізми відповідальності в міжнародному повітряному праві не є достатньо ефективними, але й нові не повною мірою відповідають сучасним реаліям: не враховують нові виклики сьогодення (кіберзагрози, гібридне використання БПЛА поблизу аеропорту для дезорганізації його роботи та використання РЕБ, що загрожує безпеці аеронавігації, для вчинення актів незаконного втручання), містять чимало зазначених вище вузьких місць та компромісних положень (держави неохоче беруть на себе нові міжнародні зобов’язання, особливо ті, що передбачають відповідальність самих держав). Але й з цих «половинчатих» кроків щодо оновлення інституту відповідальності в міжнародному повітряному праві, Україна наразі приєдналась лише до одного відносно нового міжнародного договору – Монреальської конвенції 1999 р. Перспективи приєднання України до «Пекінських» документів 2010 р. та Монреальського протоколу 2014 р., на нашу думку, цілком реальні, однак необхідна ґрунтовна наукова експертиза щодо відповідності такого приєднання національним інтересам України. Що ж до нових Монреальских конвенцій 2009 р. – перспективи приєднання України тут сумнівні – адже ці конвенції досі не набрали чинності – і можливо не наберуть. До того ж, Україна досі не є стороною навіть чинних Римської конвенції 1952 р. та Протоколу 1978 р. з Монреальським Протоколом 1978 р.
імплементація в законодавство України норм міжнародного повітряного права щодо відповідальності
відповідальність за акти незаконного втручання в діяльність цивільної авіації
відповідальність експлуатанта повітряного судна за шкоду третім особам
завдану в результаті актів незаконного втручання
відповідальність авіаперевізника за шкоду, заподіяну стороні договору повітряного перевезення актом незаконного втручання
Implementation of international air law provisions on liability into Ukrainian legislation
responsibility for acts of unlawful interference with civil aviation
acts of unlawful interference with civil aviation; air piracy
the liability of the aircraft operator for damage to third parties caused by acts of unlawful interference
air carrier's liability for damage caused to a party to an air transport contract by an act of unlawful interference
Зовнішній контроль за господарськими операціями збройних сил України в умовах воєнного стану
У статті комплексно досліджено систему зовнішнього контролю за господарськими операціями Збройних Сил України в умовах воєнного стану. Особлива увага приділена аналізу нормативно-правового забезпечення контрольних механізмів після втрати чинності Господарського кодексу України з 28 серпня 2025 року та переходу регулювання господарських відносин до сфери Цивільного кодексу України та відповідного спеціального законодавства. Автором систематизовано види зовнішнього контролю, визначено їх правові основи та специфіку застосування в умовах особливого правового режиму. Досліджено повноваження Рахункової палати України як вищого органу державного зовнішнього фінансового контролю, особливості діяльності Державної аудиторської служби України в умовах воєнного стану, специфіку парламентського контролю Верховної Ради України та роль громадського контролю у забезпеченні прозорості використання бюджетних коштів. Проаналізовано механізми міжнародного контролю з боку донорських країн та міжнародних організацій. Особливу увагу приділено правовим колізіям та прогалинам у регулюванні контрольних механізмів в умовах воєнного стану. Автором обґрунтовано необхідність вдосконалення законодавчого забезпечення координації між різними органами зовнішнього контролю, усунення дублювання їх повноважень та створення єдиної інформаційної системи обліку результатів контрольних заходів. Визначено перспективні напрями подальших досліджень у сфері оптимізації системи зовнішнього контролю за господарськими операціями у воєнний період з урахуванням міжнародного досвіду та вимог європейської інтеграції України.
господарська діяльність у Збройних Силах України
economic activity in the Armed Forces of Ukraine
Парадигма фінансових ризиків у договірних відносинах
У статті розглядається парадигма фінансових ризиків у договірних відносинах крізь призму фундаментального осмислення фінансового ризику як економічного та правого явища, а також розуміння правового механізму управління різними видами фінансових ризиків для забезпечення фінансової безпеки на рівні як договірного, так і державного регулювання. Зосереджено увагу на правовій природі та особливостях фінансових ризиків, що виникають у договірних відносинах в умовах глобальної економіко-політичної нестабільності, збройної агресії російської федерації проти України, посилення санкційних режимів, діджиталізації фінансів і кліматичних змін. Обґрунтовано, що фінансові ризики у сучасних договірних відносинах набувають системного характеру та виходять за межі виключно економічної категорії, формуючи об’єкт правового регулювання й впливаючи як на приватні інтереси сторін договору, так і на фінансову безпеку держави. Запропоновано комплексне бачення фінансового ризику як імовірності настання негативних фінансових наслідків у вигляді грошових втрат, недоотриманих доходів або додаткових витрат, зумовлених невизначеністю, управлінськими рішеннями сторін та впливом внутрішніх і зовнішніх чинників. Наголошено на специфіці фінансових ризиків, що полягає у їх високій мінливості, індивідуальному характері та відсутності універсальних механізмів стабілізації. Значну увагу приділено аналізу ризик-орієнтованого підходу як базового принципу сучасного правового регулювання діяльності банків, небанківських фінансових установ і надавачів платіжних послуг. Розкрито роль Національного банку України у формуванні системи управління фінансовими ризиками, комплаєнсу та фінансового моніторингу з урахуванням стандартів Базельського комітету з банківського нагляду, рекомендацій FATF та актів права Європейського Союзу. У статті систематизовано основні види фінансових ризиків, що можуть виникати у договірних відносинах, зокрема ризик ліквідності, кредитний, валютний, податковий, інвестиційний, операційний і бюджетний ризики, а також окреслено їх взаємозв’язок і здатність до трансформації. Обґрунтовано значення договірних, організаційних та превентивних механізмів управління фінансовими ризиками, включаючи Due Diligence, KYC/AML-процедури, договірні застереження та стратегічні методи оцінки ризиків. Зроблено висновок про необхідність комплексного та міждисциплінарного підходу до правового забезпечення управління фінансовими ризиками у договірних відносинах з метою забезпечення фінансової стабільності та захисту публічних і приватних інтересів.
Міжнародно-правові стандарти та їх імплементація: актуальні теоретичні проблеми
Метою статті є комплексне вивчення міжнародно-правових стандартів, здійснення їх загальнотеоретичної характеристики, типологізації, а також механізмів імплементації, спрямованих на забезпечення реалізації таких стандартів. Важливми і необхідним визначено узагальнення існуючих актуальних теоретичних проблем у цьому напрямі і невідкладне їх вирішення у сучасній юридичній науці. Здійснено розмежування наукових підходів і позицій стосовно розмежування і уточнення розуміння поняттєво-категорійного апарату дослідження, зокрема, базової термінології: «стандартів», «міжнародних стандартів», «міжнародно-правових стандартів», «імплементації» тощо. Підкреслено, що міжнародно-правові стандарти є одним з різновидів міжнародних стандартів, причому їх класифікація і типологізація відзначається різними критеріями, відрізняється за галузевим, змістовним, просторовим, темпоральним та іншими критеріями. Належне розуміння зазначених категорій, дефініцій, розмежування схожих, але не тотожних за змістом і значенням гарантують релевантну констатацію, сприйняття і вирішення існуючих теоретичних проблем, визначення суперечностей і прогалин доктринального і нормативно-правового характеру, судового та інших видів правозастосування, недоліків організаційно-інституційного рівня забезпечення системи міжнародно-правових стандартів. Концептуалізація імплементації у сучасній науці відзначається міждисциплінарною і міжгалузевою специфікою, широким значенням, що гарантує впровадження норм і принципів міжнародного права, виконання міжнародно-правових зобов’язань у різних сферах і галузях. Саме в період глобалізаційних, інтеграційних змін, в умовах війни та інших збройних конфліктів, пандемій тощо яскраво проявляються як теоретичні, так і практичні проблеми, що потребують нагального результативного вирішення. Зокрема, через перспективних напрямів дослідження акцентовано на питаннях відповідальності держав, міжнародних організацій та інших суб’єктів за неналежну чи несвоєчасну імплементацію існуючих стандартів, зобовязань, особливо, у контексті порушення принципів поваги і захисту прав людини, незастосування сили чи погрози силою, дестабілізації міжнародного миру, безпеки і правопорядку і т.д.
Три виміри права: обґрунтування трисекторної моделі юридичних осіб
У статті здійснено комплексний аналіз інституту юридичної особи, доводячи методологічну неспроможність традиційної дихотомії "приватне/публічне право" адекватно регулювати сучасні суспільні відносини. Виявлено, що спроба застосувати класичну цивілістичну конструкцію до суб'єктів публічної влади та інститутів громадянського суспільства породжує системні правові колізії, спотворює економічну конкуренцію та створює корупційні ризики. Натомість у статті обґрунтовується інноваційна трисекторна модель класифікації, що розмежовує юридичних осіб приватного, публічного і громадського права. Ключовим елементом моделі є визнання держави та територіальної громади єдиними суб'єктами, що відповідають доктрині «Єдина юридична особа публічного права – господарюючий суб'єкт» (ЄЮОПП-ГС), а їхніх органів (включно з органами самоорганізації населення) – лише структурними підрозділами. Запропонований підхід дозволяє не тільки усунути правову невизначеність, а й створити підґрунтя для підвищення ефективності публічного управління, забезпечення добросовісної конкуренції відповідно до стандартів ЄС та посилення ролі громадянського суспільства.
Єдина юридична особа публічного права – господарюючий суб’єкт (ЄЮОПП-ГС)
Послуги загального економічного інтересу (SIEG)
Sole Public Law Legal Entity – Economic Entity (PLLE-EE)
Services of General Economic Interest (SIEG)
bodies of population self-organization (OSN)
Особливості правового забезпечення доступу до архівної інформації (на прикладі державного архіву Волинської області)
Автори статті розглядають і характеризують питання інтеграції архівної справи до цифрового інформаційного простору, детально класифікують діючу нормативно-правову базу, що регулює діяльність даного напрямку роботи в умовах цифровізації управлінських та інформаційних процесів на прикладі Державного архіву Волинської області. Законодавчі акти створюють правове підґрунтя для функціонування електронних архівів, надання доступу до цифрових копій документів, підтвердження їх юридичної чинності, що модернізує архівну справу, підвищує рівень захисту інформації, забезпечує довіру користувачів до електронних архівних ресурсів. Документи, якими керується в роботі Державний архів Волинської області, забезпечують баланс між відкритістю архівної інформації та дотриманням нормативно-правових вимог її охорони. Це все відображається на прозорій, правомірній, ефективній доступній роботі з питань зберігання та захисту даних. Електронні архіви дозволяють зберігати документи в одному місці, економлять ресурси, площу, роблять їх відкритими для швидкого пошуку, перегляду, друку та передачі інформації, підвищують стійкість до сучасних загроз.
У статті досліджуються теоретичні та практичні аспекти захисту прав інтелектуальної власності у сфері фармації як однієї з найбільш наукоємних та соціально значущих галузей економіки. Особливу увагу приділено правовій природі об’єктів інтелектуальної власності у фармацевтичній діяльності, зокрема винаходам, корисним моделям, торговельним маркам, промисловим зразкам, комерційній таємниці, а також результатам доклінічних і клінічних досліджень. Проаналізовано міжнародно-правові акти у сфері охорони прав інтелектуальної власності (Угода ТРІПС, конвенції ВОІВ), а також законодавство Європейського Союзу та національне законодавство України, що регулює питання патентного захисту лікарських засобів, включно з механізмами додаткових охоронних сертифікатів, патентного продовження та ексклюзивності даних. Визначено особливості правового режиму фармацевтичних патентів і співвідношення між інтересами правовласників та суспільною потребою в доступі до ефективних і безпечних лікарських засобів. Окремий розділ присвячено проблемам правозастосування у сфері фармації, зокрема порушенням прав інтелектуальної власності, обігу фальсифікованих лікарських засобів, патентним спорам між виробниками оригінальних препаратів і генеричних лікарських засобів, а також питанням зловживання патентними правами. Проаналізовано судову практику та адміністративні механізми захисту прав інтелектуальної власності, включно з цивільно-правовими, господарсько-правовими та митними інструментами. У статті обґрунтовано необхідність удосконалення національного законодавства України з урахуванням євроінтеграційних процесів, розвитку біотехнологій і фармацевтичних інновацій. Запропоновано напрями підвищення ефективності захисту прав інтелектуальної власності у фармацевтичній сфері шляхом гармонізації законодавства, посилення інституційної спроможності органів державної влади та забезпечення балансу між інноваційним розвитком і правом населення на доступні лікарські засоби.
Медичний працівник як суб’єкт корупційних кримінальних правопорушень
У статті досліджується проблема визначення статусу медичного працівника як суб’єкта корупційних кримінальних правопорушень, а саме в яких випадках він визнається чи не визнається службовою особою, зокрема особою, яка надає публічні послуги. Запропоновано такі правила кваліфікації діянь медичного працівника (у випадку його підкупу): лише у випадку, коли медичний працівник обіймає адміністративну посаду, він виконує організаційно-розпорядчі функції та визнається службовою особою. Його дії, що полягали у прийнятті пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди за вчинення дій у межах здійснення таких функцій, повинні кваліфікуватися за статтями 368 або 3683 КК України; окремі медичні послуги, які тягнуть юридичні наслідки (зокрема, видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, направлення пацієнтів до закладів охорони здоров’я, що надають вторинну (спеціалізовану) та третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу у плановому й екстреному порядках, здійснення медико-соціальної або судово-медичної експертизи та видача висновку про визнання особи інвалідом) мають ознаки публічних (тому у випадку, коли медичний працівник прийняв пропозицію, обіцянку або одержав неправомірну вигоду за вчинення відповідних діянь, він має визнаватися службовою особою, а його дії – кваліфікуватися за ст. 3684 КК України); якщо медичний працівник, який обіймає зазначену вище посаду, приймає пропозицію, обіцянку або одержує неправомірну вигоду за виконання професійних обов’язків, кваліфікація його дій за статтями 368 або 3683 КК України виключається (тобто він визнається особою, яка здійснює професійну діяльність із надання публічних послуг); медичний працівник, який прийняв пропозицію, обіцянку або одержав неправомірну вигоду за виконання ним своїх професійних обов’язків (наприклад, за лікування, проведення операції), повинен визнаватися суб’єктом працівником підприємства, установи організації, який не є службовою особою або особою, яка працює на користь підприємства, установи, організації, а його дії – кваліфікуватися за ст. 354 КК України.
працівник підприємства, установи, організації, який не є службовою особою
institution, or organization who is not a public official
Основні вектори кримінальної процесуальної політики як чинники, що впливають на пріоритезацію
У статті досліджено вектори кримінальної процесуальної політики як чинники, що впливають на пріоритезацію. На сучасному етапі розвитку держави перед правоохоронними органами постає питання про вектори кримінальної процесуальної політики, застосування великих даних, систем штучного інтелекту та інформаційно-комунікаційних та цифрових технологій з метою отримання інформації, пріоритезацію підвищення якості кримінального судочинства. Особливого значення набуває пріоритезація досудового розслідування, судового розгляду. Реалізація такого процесу є необхідною умовою для формування стійкої довіри населення до правоохоронних органів, влади, покращення життя громадян, забезпечення зростання економічного і оборонного потенціалу України. Наголошено, що до основних векторів кримінальної процесуальної політики, що впливають на пріоритезацію, включають захист прав людини, ефективність правосуддя, боротьбу зі злочинністю та довіру суспільства до правоохоронної системи. Ці вектори формують цілі та пріоритети в роботі правоохоронних органів, впливаючи на те, які правопорушення розслідуються першочергово, на які аспекти кримінального процесу звертається найбільша увага, та які зміни вносяться до законодавства. Пріоритетність прав і свобод у впливі на захист прав підозрюваних, обвинувачених, потерпілих та свідків, а також на дотриманні законності під час досудового розслідування та судового розгляду. Оскільки пріоритезуються дії, спрямовані на прискорення кримінального провадження, мінімізацію його строків та покращення якості зібраних доказів, то покращується якість розслідування та його швидкість. Зменшення навантаження на судову систему здійснюється через вплив на запровадження процедур, що дозволяють зменшити кількість справ, які передаються до суду, або спростити їх розгляд. Разом з тим, зазначені вектори кримінальної процесуальної політики суттєво впливають як чинники на пріоритезацію розслідування злочинів та судового розгляду в контексті російсько-українського збройного конфлікту з дотриманням принципу верховенства права як важливої складової захисту прав людини.
Впровадження місцевих е-виборів в Україні: критерії кіберстійкості та захисту персональних даних на основі міжнародних та європейських стандартів
Стаття присвячена дослідженню та обґрунтуванню механізму перспективного повоєнного поетапного запровадження електронного голосування в Україні на прикладі місцевих виборів. На основі аналізу міжнародних та європейських стандартів е-виборів визначено ключові принципи їх організації та проведення. Проаналізовано глобальні тенденції, що зумовлюють невідворотність переходу до е-виборів в умовах цифрової революції, прискореного розвитку штучного інтелекту, технологій Big Data та розбудови дата-центрів. Підкреслено, що е-вибори мають широку географію впровадження в різних державах з різним ступенем успіху. Україна, як європейська держава, неминуче крокуватиме цим шляхом модернізації демократичних процесів. Обґрунтовано, що процес запровадження е-виборів в Україні має відбуватися поетапно та мати вибірковий локальний характер. Доцільно його розпочинати саме з місцевих виборів. Такий підхід ґрунтується на принципі поступовості, закріпленому в Рекомендації CM/Rec(2017)5 Ради Європи, та підтверджений позитивним досвідом багатьох держав. Це надасть змогу реалістично оцінити потенціал системи е-виборів, протестувати її та забезпечити поступове формування суспільної довіри. Особливу увагу приділено аналізу досвіду Швейцарії як моделі наслідування високих європейських стандартів. Доведено, що виявлені у 2019 році вразливості системи Swiss Post та подальша пауза у впровадженні не є ознакою провалу. А навпаки, це приклад практичного втілення ключових принципів е-виборів – прозорості, верифікованості, надійності, кіберстійкості та захисту персональних даних. Зроблено висновок, що тимчасова зупинка системи е-голосування у Швейцарії – це нова сходинка в підвищенні якості та стандартів е-виборів. Пілотне запровадження місцевих е-виборів в окремих територіальних громадах є стратегічним імперативом для посилення легітимності муніципальної влади та формування цифрової основи ефективної повоєнної відбудови України. Місцеві е-вибори стануть інноваційним цифровим полігоном, що дозволить як розробити, так і перевірити безпрецедентний рівень кіберстійкості, протестувати виборчу систему в умовах системних кіберзагроз.
Польські переселенці: соціальна справедливість і право
У статті досліджуються історичні і правові передумови масової депортації українців з Польщі в УРСР, поляків з УРСР в Польщу за Угодою 1944 року. Розглянуті юридичні особливості та фактичні методи реалізації цієї Угоди, за допомогою яких було здійснено масове порушення прав переселенців. Стаття подає матеріали порівняльної характеристики польського і українського законодавства щодо компенсації втрат і збитків заподіяних переселенцям. Детально розглянуто спроби відповідного захисту порушених майнових прав через механізм Європейського суду з прав людини. Після проведеного аналізу запропоновано акцентувати увагу на частковій міжнародно-правовій відповідальності України як правонаступниці СРСР і УРСР за міжнародні угоди і зобов’язання попередників, згідно норм чинного законодавства. Україна має обов'язок вживати заходів для позитивного усунення наслідків порушень прав власності, навіть якщо ці порушення відбулися в історично минулому періоді. Розгляд питання компенсації втрат переселенцям, після ретельного правового, економічного та соціального аналізу має бути здійснений і Польщею. Рішення про потенційну компенсацію необхідно юридично-грамотно та професійно-кваліфіковано продумати, обумовлюючи та враховуючи інтереси всіх сторін.
міжнародно-правові механізми реституції майна
Польський Комітет Національного визволення
international legal mechanisms for property restitution
Від Європи до Близького Сходу: порівняльний аналіз регулювання сімейного підприємництва у різних правових традиціях
У статті здійснено комплексний порівняльно-правовий аналіз моделей регулювання сімейного підприємництва у державах з різними правовими традиціями. Досліджено досвід Республіки Польща щодо впровадження інституту родинних фондів як механізму збереження цілісності бізнесу. Проаналізовано законодавство Республіки Мальта, де діє окремий Закон «Про сімейний бізнес» та запроваджено посаду Регулятора. Розглянуто модель сімейного підприємництва Азербайджанської Республіки, яка базується на інституційній підтримці через центри «ABAD». Висвітлено специфіку регулювання сімейного підприємництва Турецької Республіки, де відносини регулюються через договірні конструкції «Сімейних Конституцій». Охарактеризовано підхід Саудівської Аравії, який полягає в інтеграції інституту Сімейної Хартії безпосередньо до оновленого корпоративного законодавства для вирішення проблем спадкування за нормами Шаріату. Окремо розкрито досвід Об’єднаних Арабських Еміратів щодо прийняття спеціального Закону про сімейний бізнес, який запроваджує окремий державний реєстр таких компаній та визначає їх правовий статус. На основі аналізу виявлено недоліки поточних українських законодавчих ініціатив. Обґрунтовано пропозиції щодо імплементації в Україні спеціального реєстру сімейних підприємств, механізмів спадкового планування та надання юридичної сили Сімейним статутам.
Поняття біометричних даних у законодавстві України та іноземних держав
Зумовлене розвитком штучного інтелекту повсюдне поширення біометричних технологій, здатних розпізнавати людину навіть на відстані, актуалізувало проблему розуміння біометричних даних як об’єкта правової охорони. З одного боку, цілком обґрунтованим є твердження, що будь-яка інформація про фізіологічні та поведінкові характеристики особи потребує правового захисту як складова її персональних даних. З іншого боку, постає питання з приводу того, чи повинна така інформація відповідати додатковим критеріям для того, щоб отримати особливу правову охорону під час обробки персональних даних. Мета статті полягає у визначенні змісту поняття біометричних даних, враховуючи положення законодавства України та іноземних держав, а також теоретичні напрацювання. Автор наводить приклади пояснення біометричних даних у нормативно-правових актах сучасності, включаючи Закон України про Єдиний державний демографічний реєстр, Закон про приватність біометричної інформації штату Іллінойс та Загальний регламент про захист даних ЄС, відзначаючи відсутність єдиного розуміння поняття. Показані типи фізіологічних та поведінкових характеристик, які можуть використовуватись для розпізнавання осіб та які відрізняються між собою в залежності від того, наскільки унікальними вони є. У статті підкреслено, що підставою для оцінки характеристик людини як біологічної істоти можуть бути різні динамічні чи статичні фактори, додатково до масово застосовуваних відбитків пальців та зображення обличчя. Результати дослідження показують, що визначення біометричних даних як терміна слід пов’язувати з такими поняттями, як біометричний ідентифікатор, біометричний шаблон, біометричний зразок та біометрична ідентифікація. Автор також прийшов до висновку, що вживання терміна «біометричні дані» можливе у широкому та вузькому розуміннях, а на його зміст, безумовно, впливає стан розвитку біометричних технологій, здатних аналізувати фізіологічні та поведінкові характеристики особи як унікальні або класифікувати дану особу як представника певної групи. Автор пропонує розуміти біометричні дані у правовій площині як інформацію, представлену у формі, придатній для обробки спеціальними технічними засобами (біометричними технологіями), яка втілює в собі унікальні фізіологічні та поведінкові характеристики окремої особи та сприяє її точному розпізнаванню.
Теократична концепція держави та права у середньовіччі (на прикладі Августина Блаженного та Фоми Аквінського)
Стаття присвячена глибокому дослідженню теократичних концепцій держави та права у Середньовіччі, зосереджуючись на порівняльному аналізі вчень двох ключових фігур – Августина Блаженного та Фоми Аквінського. Актуальність обраної теми зумовлена постійною значущістю взаємозв'язку релігійних, політичних та правових норм у сучасному світі, де роль релігійних рухів та питання співіснування світських і релігійних цінностей залишаються предметом гострих дискусій. Звернення до середньовічної спадщини є необхідним для розуміння витоків європейської політичної думки. У роботі детально розглядається концепція Августина Блаженного про «два гради» (Божий та Земний), де держава інтерпретується як «необхідне зло», що виникло внаслідок гріхопадіння, а право слугує інструментом примусу, спрямованим на підтримання порядку у гріховному світі. Підкреслюється, що для Августина справжня справедливість можлива лише в Божому граді, а земні царства мають підкорятися Божественному Провидінню. На противагу цьому, досліджується вчення Фоми Аквінського, який здійснив революційну інтеграцію арістотелівського раціоналізму в християнську теологію. Аквінат трактував державу не як покарання, а як природне і богоугодне утворення, що відповідає суспільній природі людини. Особлива увага приділяється його чотириступеневій класифікації законів (вічний, природний, людський і божественний), яка демонструє ієрархію правових норм, де людське право, виведене з природного, спрямоване на досягнення «спільного блага» суспільства. Для Фоми закон є не лише засобом примусу, а й дороговказом до доброчесного життя. У статті проводиться ґрунтовний порівняльний аналіз поглядів обох мислителів щодо джерела походження держави, співвідношення віри та розуму, а також ролі та призначення права. Виявлені принципові відмінності відображають еволюцію політико-правової думки Середньовіччя – від песимістичного погляду на земну державу до її визнання як важливого інституту. Зрештою, підкреслюється, що ідеї Августина і Фоми стали фундаментом для подальшого розвитку європейської політико-правової думки, вплинувши на формування сучасних концепцій верховенства права та складні питання взаємодії релігійних і державних інститутів у контексті демократичного суспільства.
Проблема балансу між забезпеченням національної безпеки та дотриманням основоположних прав і свобод
У статті проаналізовано проблему пошуку справедливого та розумного балансу між забезпеченням національної безпеки та дотриманням основоположних прав і свобод людини і громадянина. Зазначається, що будь-які обмеження прав людини в інтересах національної безпеки мають бути встановлені законом, переслідувати законну мету та бути суворо пропорційними до наявної загрози. Окрему увагу приділено встановленню сутності терміну «баланс». Забезпечення національної безпеки навіть в умовах повномасштабного вторгнення росії в Україну не повинно призводити до ігнорування основоположних прав та свобод. Завдання держави полягає в тому, щоб знайти розумний та пропорційний баланс, при якому заходи безпеки застосовуються з мінімально можливим обмеженням прав і свобод та з дотриманням всіх правових процедур і під судовим контролем. У статті зазначається, що ідеологічним підґрунтям правової політики у цій сфері є сукупність правових цінностей, що домінують у державі та суспільстві на конкретному історичному етапі розвитку. Цілком очевидно, що надмірні обмеження прав і свобод людини можуть підірвати легітимність та стабільність держави. Важливу роль в такій ситуації відіграють суди, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, правозахисні організації тощо, які можуть та вправі контролювати дії держави, її правоохоронних органів та забезпечувати дотримання розумного і справедливого балансу між забезпеченням національної безпеки та дотриманням основоположних прав і свобод людини. Слід врахувати наявність відповідних законодавчих гарантій недопустимості різноманітних зловживань при обмеженні прав і свобод людини в інтересах національної безпеки. Зроблено висновок про те, що визначення розумного і справедливого балансу між забезпеченням національної безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина потребує більш детального законодавчого врегулювання цієї проблеми та постійного контролю судів та інститутів громадянського суспільства.
Міжнародна правотворчість і джерела міжнародного права як сучасні феномени
Мета статті передбачає розкриття поняття і сутності міжнародної правотворчості як сучасного феномену, підходів до його розуміння, відмінних характеристик. Оскільки вивчення міжнародної правотворчості пов’язано, насамперед, з природою міжнародного договору як одного з основних джерел міжнародного права, а міжнародна договірна правотворчість яскраво демонструє найбільш актуальні аспекти розвитку міжнародного права, тому актуальним є комплексне дослідження цих феноменів, їх співвідношення та визначення перспективних напрямів наступних наукових напрацювань у цій сфері. Задля досягнення заявленої мети використано методологічний інструментарій, що включає низку загальних і спеціальних методів і методологічних підходів дослідження: зокрема феноменологічний, гносеологічний, герменевтичний, аксіологічний, онтологічний, компаративістський і праксеологічний підходи, а також діалектичний, порівняльно-правовий, системно-структурний, структурно-функціональний методи, метод правової семіотики, правового моделювання і прогнозування тощо. Узагальнено існуючі доктринальні позиції стосовно існуючих понять, трактувань міжнародної правотворчості, окремих наукових підходів визначення цього феномену у вузькому і широкому значеннях, відмінних характеристик, а також прогалин, що потребують належного ґрунтовного аналізу. Підкреслено що концептуалізація міжнародної правотворчості підкреслює тісний зв'язок з науковою проблематикою джерел міжнародного права, порядком їх створення і реалізації. Тенденції і закономірності, характерні для системи джерел міжнародного права, співмірні з розвитком міжнародної правотворчості загалом, специфікою галузевої міжнародної правотворчості тощо. Констатовано, що фундаментальні засади і стандарти міжнародної правотворчості зумовлені природою і змістом цього феномену, об’єктно-суб’єктним складом, сферами і рівнями поширення тощо. Взаємодоповнюючими процесами вбачається процеси створення міжнародних договірних норм і міжнародних звичаєвих норм, міжнародних судових рішень, що визначені встановленими міжнародним правом процедурами, фундаментальне значення при цьому мають загальні принципи права, основні принципи міжнародного права, спеціальні принципи міжнародної правотворчості. Саме комплексний і системний підходи дозволяють цілісно і багатогранно розкрити природу досліджуваних феноменів.
Міжнародно-правові механізми контролю за виконанням обов’язків держав щодо забезпечення права на охорону здоров’я
У статті визначено систему міжнародного контролю за виконанням обов’язків держав по забезпеченню права на охорону здоров’я, яка є складною, поліцентричною та функціонально диференційованою мережею без єдиного ієрархічного центру. Встановлено підсистеми досліджуваної системи міжнародного контролю. Аргументовано важливу роль недержавних акторів у досліджуваних механізмах. Особлива увага у статті приділена основним проблемам міжнародно-правових механізмів контролю за виконанням обов’язків держав по забезпеченню права на охорону здоров’я. Зазначено, що першою проблемою є інституційна розпорошеність, нормативна фрагментація, відсутність чіткої координації між органами системи ООН та ВООЗ. Другою фундаментальною проблемою є «парадокс юридичної сили»: більшість актів контрольних органів (заключні зауваження, рекомендації УПО, доповіді) мають рекомендаційний, а не юридично обов’язковий характер. Третя проблема полягає в асиметрії інформаційних потоків – надмірній залежності від самозвітування держав, що створює ризик надання неповної або викривленої інформації. Зазначається, що вирішення виявлених проблем вимагає комплексного підходу, який, зважаючи на обмежені можливості впливу окремої держави на глобальні процеси, має зосереджуватися насамперед на вдосконаленні національних механізмів імплементації міжнародних стандартів. У статті сформульовано пропозиції, які стосуються удосконалення міжнародно-правових механізмів контролю за виконанням обов’язків держав по забезпеченню права на охорону здоров’я. По-перше, пропонується створення Національного механізму звітності та імплементації у сфері прав людини. По-друге, нагальною є потреба у прискоренні розробки та ухваленні Медичного кодексу України, який має стати інструментом системної імплементації міжнародних стандартів у національне правове поле.
Легітимні очікування у податкових правовідносинах
У статті здійснюється аналіз сучасного бачення легітимних очікувань. Особлива увага приділяється огляду легітимних очікувань у податкових правовідносинах. Аналізується судова практика України та зарубіжних держав. Акцентовано увагу на впливі засадничих принципів, на яких базується захист прав і законних інтересів, зокрема, таких суб’єктів податкових правовідносин, як платників податків. І ці засади мають значення для подальшого вдосконалення податкового законодавства. Аргументується це, зокрема, тим, що, на відміну від КАС України, який містить досить широкий і змістовний перелік принципів адміністративного судочинства, у тому числі у справах про податкові спори, ані в ПК України, ані у відповідних підзаконних нормативно-правових актах чітко не визначено кола основних принципів розв’язання податкових конфліктів, вирішення податкових спорів у порядку адміністративного оскарження. Інколи такі принципи не є очевидними, оскільки не мають чіткого визначення, а лише випливають із тих чи інших законодавчих положень. Така ситуація аж ніяк не відповідає принципу юридичної визначеності. При цьому наголошується, що саме завдяки цьому принципу створюються певні зобов’язання державних владних органів забезпечити легкість з’ясування права тими, до кого воно застосовується, і набуття останніми можливості, в разі необхідності, скористатися правом, так само, як і способом, за допомогою якого воно буде підлягати застосуванню й тлумаченню. Доведено, що доктрина легітимних очікувань має своє історичне, доктринальне, правозастосувальне підґрунтя. Для вітчизняної судової практики у податкових спорах це питання також вельми актуальне, з огляду на Рішення Конституційного Суду України 2025 р. Для платника податків податкове законодавство, його окремі положення мають бути чіткими і зрозумілими. Очевидно, що зрозумілість законодавства залежить від обізнаності платника податків, від рівня його фінансової грамотності загалом. Відсутність додаткових знань має спонукати до додаткової комунікації з податковими органами, з іншими компетентними органами державної влади, з податковими юристами.
Реальність і право: методологічні засновки проблеми
Увагу до співвідношення реальності і права, яке є частиною фундаментальної проблеми природи права, викликають заяви політичного керівництва рф про вирішення територіальних питань, виходячи з реальності, що склалася в результаті фактичної окупації рф частини України. Мета статті полягає в пошуку відповіді на два взаємопов’язані питання: чи тільки соціальні факти визначають зміст норм права?; чи заслуговує право тільки на функцію відтворення реальності, що склалась в соціальному житті? Зазначається, що відповідь на них залежить від керівної методології. Методологічним засновком теорій, які абсолютизують значення фактичної соціальної дійсності, є натуралізм, який пропонує ідеал наукової раціональності, що витікає із принципу механічної причинності, і передбачає пізнання та обґрунтування явищ безвідносно до моральних або етичних оцінок. Він втілився в юридичних теоріях позитивістського типу, які об’єднані принципом походження права від фактів об’єктивної соціальної дійсності. Їм протистоять теорії непозитивістського типу, які вводять в зміст права морально ціннісні засновки. В ХХ сторіччі набирає популярності методологія постмодерну, що ґрунтується на некласичній філософії. З’являється «новий» імідж права, за яким понятійні межі права розмиваються до правил та практик, що фактично легітимовані суспільством з тих чи інших підстав. Відповідно, втрачаються орієнтири етичної правильності тих норм і дієвості, які мають претензію називатися правом. На думку автора, пізнавальним орієнтиром в цій проблемі має слугувати тезис дуальності права Р. Алексі, за яким право з необхідністю існує не тільки в реальному вимірі авторитетних встановлень та дієвих практик, але і в ідеальному виміри, що містить ціннісні засади та відсилає до моральної правильності. Підкреслюється, що право стоїть до реальності у різних відношеннях: не тільки відтворює фактичну соціальну дійсність, але може випереджати її, або з нею боротися. Підсумовує дослідження висновок: обумовленість змісту права не вичерпується фактами соціальної дійсності, а необхідно передбачає ідеальні цінності, які відокремлюють розуміння права як прояву фактичної сили від розуміння в якості морально виправданого регулятора. Тому право по відношенню до соціальних фактів є величиною оціночною. Звідси бачимо, що обмеження функції права лише ратифікацією фактичної реальності, є принизливим, оскільки право є також засобом управління соціальним життям.
Заклади охорони здоров’я як учасники публічних закупівель
У січні 2025 року був прийнятий Закон України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об’єднань юридичних осіб», яким скасовано дію Господарського кодексу України і зобов’язано державні та комунальні заклади охорони здоров’я перереєструватися в державні та комунальні некомерційні товариства. У статті досліджено відмінності між некомерційним підприємством та некомерційним товариством. Вказано на позитивні та негативні риси реформування закладів охорони здоров’я. Зазначено, що медичні заклади в публічних закупівлях можуть виступати як замовниками для закупівлі медикаментів та обладнання, так і виконавцями, що надають медичні послуги. Участь у закупівлях закладів охорони здоров’я регулюється постановами Кабінету Міністрів України, які визначають особливості придбання лікарських засобів та медичних виробів.
Допустимість цифрових доказів у кримінальному провадженні: аналіз судової практики
Стаття присвячена аналізу судової практики допустимості цифрових доказів у кримінальному провадженні. Відзначено, що в епохою цифрових технологій цифрові докази перетворилися на корисний інструмент у кримінальному провадженні. Встановлено, що відміну від Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України, Кримінальний процесуальний кодекс України не містить згадки щодо електронних доказів, а в кримінальній процесуальній доктрині та практиці електронні докази, в залежності від їх змісту, форми та мети створення у кримінальному провадженні відносять до речових доказів або документів. Звернута увагу, що аналізуючи положення ст. ст. 87, 88, 88-1, 89 КПК України законодавець приділяє увагу недопустимості доказів, залишаючи поза увагою саме порядок отримання та визнання допустимості доказів. Акцентовано, що дискусійним є визначення критеріїв (умов, вимог, правила, елементи) допустимості доказів у кримінальному провадженні та підтримано, на думку авторів, найбільш розширене уявлення щодо такої класифікації. Проаналізовано судову практику щодо допустимості визнання цифрових доказів у кримінальному провадженні на прикладі конкретних постанов суду. Розглянуто позицію суду в постанові Об’єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 р. у справі № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20 та відзначено, що суд визнав електронні документи (флеш-накопичувачі № 1386 та 1387) цифровим доказом, копії цифрової інформації замість її оригіналів як допустимих цифрових доказів. Також існує й практика невизнання цифрових доказів як допустимих в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 травня 2018 р. у справі № 397/2588/13-к, провадження № 51-3650км18, постанові Верховного Суду колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17 березня 2020 р. у справі №426/12149/17, провадження № 51-112км20. Зроблено висновок, що неоднозначний підхід суддів щодо допустимості або недопустимості визнання цифрових доказів у кримінальному провадженні вказує на існування прогалин у Кримінальному процесуальному кодексі України. В багатьох випадках наскільки обґрунтованими, надійними, повними, справжніми та достовірними є цифрові докази у конкретній справі залежить їх визнання суддями допустимими. Запропоновано внесення змін і доповнень до Кримінального процесуального кодексу України.
Кримінальний процесуальний кодекс України
Правове забезпечення планування у публічному адмініструванні в Україні
У статті здійснюється аналіз та визначення правового забезпечення планування в публічному адмініструванні через систему нормативно-правових актів, які регулюють організацію, зміст, порядок, засоби, прийоми та способи планування діяльності органів публічної влади, а також стратегічних документів соціально-економічного розвитку на національному, регіональному та місцевому рівнях. Звертається увага, що відсутність єдиного законодавчого акту, який би комплексно регулював застосування планування в публічному адмініструванні, призводить до фрагментарності правового поля. Зазначено, що реалізація планування у публічному адмініструванні передбачає не лише розробку програмних документів з планами діяльності, а й їх практичне втілення, що є неможливим без належного правового забезпечення. Однією зі складових цього можна вважати визначення на рівні закону повноважень органів публічної влади. Підзаконні нормативно-правові акти не містять чітких норм щодо відповідальності за невиконання або коригування планів у разі зміни таких обставин, як воєнний стан. Разом з тим, статтею 19 Закону України «Про державне прогнозування та розроблення програм економічного і соціального розвитку України» передбачено узагальнені норми про відповідальність посадових осіб за порушення цього закону, які мають бланкетний характер. Окрему увагу приділено правовому забезпеченню участі громадськості у процесі планування публічного адміністрування та оцінювання його результативності, що є важливим для демократичного врядування. У Звіті OЕСР «Прогноз регуляторної політики ОЕСР на 2025 рік» справедливо зазначено, що завдяки ретельному плануванню та стратегіям того, як дані будуть збиратися, аналізуватися та діяти, можна покращити використання інструментів політики, які засновані на фактах та базуються на цифрових технологіях, що певною мірою пом’якшить ризики у регулюванні. Належне правове забезпечення планування у публічному адмініструванні є фундаментом для ефективної реалізації компетенцій органів публічної влади та їх посадових осіб, що в цілому сприяє впорядкувати діяльність суб’єктів публічної адміністрації та здійснювати приватним особам свої права та обов’язки. Сформульовано пропозиції для удосконалення правового регулювання відносин щодо застосування планування як інструменту публічного адміністрування.
Сучасна клептократична модель держави: правовий та економічний аспекти
В статті аналізуються доктринальні визначення поняття клептократичної моделі держави, а також класифікується механізм її застосування. Запропонована на дискусійний розгляд схема клептократичного механізму державного управління. На думку авторів, відповідно до багатоваріантності проявів самого явища для дослідження клептократії, слід застосувати міждисциплінарний підхід. Різноплановий причинний комплекс робить його предметом досліджень для політологів, юристів, державних управлінців, соціологів, істориків, економістів та філософів. Піддаючи критиці тезу про обов’язкову притаманність клептократичних рис демократичним формам державного управління, автори, в той же час, вважають, що економічні реалії при клептократії не відповідають їх юридичному закріпленню. Клептократіяне тільки підривають перспективи залучення іноземних інвестицій, але й активно використовують на свою користь міжнародні відносини держави. Таким чином, необхідно говорити про обов’язкову міжнародну складову будь-якої, незалежно від, так би мовити, «державної приналежності» клептократії. Окремої уваги заслуговують так звані формальний і неформальний механізми, які використовують клептократи.
формальні та неформальні інститути влади при клептократії
formal and informal institutions of power in kleptocracy
Подолання ейджизму щодо осіб похилого віку як гарантія забезпечення трудових прав
Стаття присвячена аналізу правового регулювання протидії дискримінації за ознакою віку у трудових відносинах. Визначено вікову дискримінацію як одну з найпоширеніших форм соціальної нетерпимості та дискримінації, що призводить до зниження соціального статусу представників дискримінованої групи. Встановлено, що трудове законодавство України містить низку норм, що спрямовані на забезпечення рівності можливостей усіх вікових категорій працівників у сфері праці та є важливою гарантією від дискримінації. Автором зроблено висновок про те, що в сучасних умовах з урахуванням міжнародного досвіду правове регулювання запобіганню ейджизму потребує вдосконалення з урахуванням міжнародного досвіду. Проаналізовано судову практику захисту трудових прав працівників щодо дотримання принципу рівних можливостей. Акцентовано увагу на причинах, які зумовлюють дискримінацію за віком та запропоновано шляхи їх подолання. Розглянуто позицію Конституційного Суду України щодо допустимих меж і умов регулювання відносин праці, згідно з якою конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця під час регулювання трудових відносин установлювати певні відмінності в юридичному статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, зокрема запроваджувати особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності. Запропоновано розробку ефективних комплексних заходів, що дозволили б побороти вікову дискримінацію у сфері трудового права України. Автором зроблено висновок про те, що в Україні з урахуванням імплементації міжнародних стандартів у сфері праці діє ряд норм, що направлені на встановлення рівних можливостей усіх вікових категорій працівників у сфері праці, що є важливою гарантією від дискримінації. Однак потребує удосконалення механізм реалізації та захисту цих норм, посилення відповідальності роботодавців за порушення принципу рівного ставлення у сфері праці.
Механізми правового захисту переміщених осіб з України в Європейському Союзі: порівняльний аналіз практики Словаччини, Польщі та Німеччини
Актуальність статті зумовлена безпрецедентними масштабами вимушеного переміщення громадян України до країн Європейського Союзу внаслідок збройної агресії Російської Федерації та нагальною потребою в ефективному правовому реагуванні з боку приймаючих держав. У статті проаналізовано міжнародно-правові зобов’язання держав-членів ЄС щодо захисту переміщених осіб з України та досліджено особливості імплементації механізму тимчасового захисту на прикладі Словаччини, Польщі та Німеччини. Реакція Європейського Союзу у вигляді активізації Директиви 2001/55/ЄС про тимчасовий захист стала першим випадком її застосування за понад 20 років існування. Польща, Словаччина та Німеччина — країни, які прийняли найбільшу кількість українських переселенців, — розробили власні правові моделі реалізації тимчасового захисту, що суттєво відрізняються між собою за обсягом прав, процедурними аспектами та рівнем соціальних гарантій. Особлива увага приділена національним підходам до забезпечення права на проживання, доступу до медичних послуг, освіти та працевлаштування. Визначено основні правові та практичні виклики, з якими стикаються особи під тимчасовим захистом, а також запропоновано напрями вдосконалення існуючих механізмів захисту, гарантування прав людини та сприяння соціальній й економічній інтеграції переміщених осіб. У зв’язку з продовженням бойових дій та невизначеністю строків повернення до України значної частини переміщених осіб, порівняльний аналіз правових механізмів захисту у згаданих країнах набуває особливої ваги для розуміння ефективності заходів ЄС у сфері прав людини, міграційної політики та адаптації вразливих категорій населення. Таке дослідження є цінним не лише для правознавців, а й для органів влади, міжнародних організацій та самих переміщених осіб.
Правовий режим рішення суду: сучасна правова детермінація
У статті досліджується сучасна правова детермінація правового режиму судового рішення в умовах реформування судової системи України та впровадження європейських стандартів захисту прав особи. Авторка аналізує, як ефективність судового захисту залежить від належного вибору та функціонування механізмів захисту. Визначено, що судове рішення є остаточним процесуальним актом, який завершує діяльність суду щодо розгляду й вирішення спору, відображає зміст судової діяльності в певний момент і оформлюється як акт правосуддя від імені держави. У роботі представлено класичні та сучасні наукові підходи до визначення рішення суду, наведено порівняльний аналіз вітчизняної та зарубіжної доктрини, зокрема щодо психологічних і соціальних аспектів прийняття судових рішень. Особливу увагу приділено етапам судово-правової реформи в Україні, які вплинули на формування сучасного правового режиму судового рішення, а також впровадження європейських стандартів у національне судочинство. Авторка обґрунтовує, що визначення правового режиму судового рішення охоплює специфіку юридичного регулювання відповідної сфери суспільних відносин та виступає інструментом ефективного захисту прав. Доведено, що правовий режим судового рішення визначається сукупністю вимог, засобів і методів правового регулювання, які створюють відповідний порядок вирішення спорів і є ключовим елементом функціонування ефективної судової системи. Стаття підкреслює значення правового режиму рішення суду у процесуальному праві, а також необхідності подальшого наукового дослідження для удосконалення судового захисту прав та інтересів суб'єктів права в Україні
Обмеження саморегулювання цифрової економіки в умовах правового режиму воєнного стану
Статтю присвячено визначенню особливостей обмежень саморегулювання цифрової економіки в умовах правового режиму воєнного стану. Складність регулювання, що пов’язана з розвитком техніки, зумовила дискусію з приводу обмежень саморегулювання цифрової економіки загалом. Умови правового режиму воєнного стану у свою чергу встановили додаткові обмеження щодо функціонування цифрової економіки, які пов’язані із суб’єктним складом сторін та етичністю ведення цифрового бізнесу. Посилення державного регулювання цифрової економіки, яке наразі спостерігаємо в державах Європейського Союзу, Україні та інших державах, створює певні рамки функціонування цифрової економіки, однак не може повністю замінити її приватне регулювання та саморегулювання. Встановлено, що агресивні маркетингові практики, розвиток штучного інтелекту, приватне регулювання цифровими платформами призвели до появи негативних практик (недобросовісних практик), які можна назвати негативним саморегулювання, що стали підставою для впровадження державного регулювання у цифровій економіці. Обмеження саморегулювання цифрової економіки можна визначити відповідно до рівня регулювання: міжнародний (транснаціональний), які застосовуються як на міждержавному рівні так і на рівні відповідних суб’єктів саморегулювання цифрової економіки (міжнародних неурядових організацій); національний рівень, який також можливий за допомогою державного регулювання та діяльності відповідних недержавних громадських об’єднань (саморегулівних організацій, асоціацій); локальний рівень – самообмеження учасників відповідної асоціації, внутрішні обмеження компанії. Серйозними обмеженнями для негативного саморегулювання можуть бути: встановлення державного регулювання, відповідальності за недобросовісну (незаконну) поведінку, зобов’язання розробки та впровадження комплаєнс політик (кодекси етики). Етичні кодекси, які впроваджуються як відповідними СРО так і підприємствами, є не тільки інструментом добросовісності та добрих практик, а й кодексом самообмежень для відповідних суб’єктів цифрової економіки, які вони зобов’язані дотримуватися із тією ж відповідальністю та повагою як і до державного регулювання.Одним із обмежень саморегулювання цифрової економіки є суб’єктний склад її сторін. Такий підхід, крім іншого, уже знайшов втілення у законодавстві та законопроектній роботі шляхом заборони особам, пов’язаним з державою-агресором, бути учасником цифрової економіки.
обмеження саморегулювання цифрової економіки
restrictions on self-regulation of the digital economy
Інтегрований підхід до викладання дисципліни "Історія права та держави (зарубіжних країн та України)" в умовах модернізації юридичної освіти
У статті розглянуто дидактичні та методичні засади викладання інтегрованої дисципліни «Історія права та держави (зарубіжних країн та України)» в умовах оновлення підходів до юридичної освіти. Здійснено аналіз структури курсу, його освітніх цілей, змістових модулів та очікуваних результатів навчання. Авторка обґрунтовує доцільність інтеграції історико-правових дисциплін для формування професійної і правової свідомості здобувачів освіти, а також наголошує на важливості міждисциплінарних зв’язків у межах освітньої програми зі спеціальності 081 «Право». Особлива увага приділяється застосуванню інтерактивних методів навчання, використанню платформ дистанційної підтримки (зокрема Moodle), а також активному залученню студентів до історико-правових досліджень у форматі проєктної, дослідницької та індивідуальної роботи. Висвітлюються приклади ефективних освітніх технологій: дебати, кейс-аналіз, рольові ігри, створення презентацій, подкастів і міні-проєктів. Наведено конкретні варіанти практичних завдань, спрямованих на розвиток критичного мислення, аналітичних навичок, вміння опрацьовувати джерела та інтерпретувати правові феномени в історичному контексті. Авторка наголошує на ролі викладача як координатора освітнього процесу, який не лише транслює знання, а й створює умови для розвитку ініціативності, рефлексії та правової культури майбутніх фахівців. Аргументовано, що ефективна реалізація курсу можлива лише за умови постійного оновлення педагогічної майстерності, розробки якісних методичних матеріалів та впровадження інноваційних підходів до навчання.
Критерії справедливості судового розгляду цивільних справ у рішеннях Європейського суду з прав людини
У статті досліджуються критерії, що становлять складову справедливості судового розгляду цивільних справ в розрізі рішень Європейського суду з прав людини. Визначається, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці, повною мірою дотримується позиції, що норми статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод не можуть обмежувати права і свободи громадян та застосовуватись лише за кримінальним обвинуваченням. Підлягають з’ясуванню всі обставини справи та національне законодавство з метою чіткого визначення судом «цивільного» характеру і змісту прав або обов’язків. Досліджено елементи права на справедливий суд, установленні статтею 6 Конвенції, а саме: право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Щодо права на судовий розгляд справи встановлено, що є недопустимим обмеження лише самим відсиланням до закону для забезпечення вчинення певних цивільних процесів без застосування будь-якої можливості судового нагляду. Принцип справедливості судового розгляду застосовується з позицій забезпечення змагальності судового процесу та рівності сторін. Змагальність розглядається, як можливість сторін ознайомлюватися із зауваженнями чи доказами, поданими іншою стороною, та висловлюватися з приводу них. Рівність сторін розуміється, як забезпечення сторонам процесу розумної можливості подавати доводи. Публічність є одним з критерієм справедливості цивільного процесу та наголошується на тому, що всі судові процеси та винесені в них рішення повинні бути здійснені в режимі максимального доступному та публічності. Розумність строку розгляду справи визначається, як сукупність таких критеріїв, як: складність справи, поведінка заявника і відповідних органів, а також значущість спору для заявника. Суд, встановлений законом, визначається не лише, як правова основа самого існування суду, але й дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Для оцінки незалежності суду визначені наступні критерії: порядок призначення членів суду; строк їх повноважень; існування гарантій проти зовнішнього тиску; наявність зовнішніх ознак незалежності.
критерії справедливості судового розгляду
reasonable time for consideration of a case